справа № 756/9594/23 головуючий у суді І інстанції Майбоженко А.М.
провадження № 22-ц/824/377/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Рудзеєм Юрієм Володимировичем, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

27.07.2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22.07.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який згодом було збільшено до 25 000,00 грн.

Відповідачка свої зобов`язання по поверненню суми кредиту не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 08.05.2023 року становить 81 557,86 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідачки заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н 22.07.2010 року, відповідач належним чином виконував умови кредитного договору в період до 04.03.2011 року, що підтверджується розрахунком заборгованості. Саме 04.03.2011 року у графі «залишок простроченої заборгованості» зазначена сума 704,01 грн, що свідчить про прострочення сплати за кредитом. Вважав, що саме 04.03.2011 року є датою, коли позивач дізнався про недотримання боржником строку погашення чергового платежу, а отже є датою початку перебігу строку позовної давності. Згідно цього ж розрахунку, останній платіж за кредитом відповідач здійснив 21.03.2014 року в розмірі 488,09 грн.

Крім того, у виписці, наданій позивачем за 01.11.2020 року відображена транзакція «поповнення карти, перевод коштів» на суму 2 575 722, 00 грн., що є введенням суду в оману, оскільки відповідачка ніколи не здійснювала такої операції. Зазначає, що вказана транзакція є службовою проводкою банку, якою останній списав неправомірно нараховані відсотки.

Позивач при визначені розміру вказаної заборгованості застосовує ставки процентів, пені, штрафів визначені Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами. Дані на підтвердження належного укладання кредитного договору, Умови та Правила надання банківських послуг у вигляді витягу, на час укладання договору для ознайомлення не надавалися, про що свідчить відсутність підпису у них відповідача, з цих підстав вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення заборгованості за процентами.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за договором про надання банківських послуг від 22.07.2010 року у розмірі 24 947 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот сорок сім) гривень 37 копійок та 820 (вісімсот двадцять) гривень 99 копійок - судового збору. У іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Рудзея Юрія Володимировича, подала апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неналежним дослідженням доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що суд ухвалив рішення всупереч нормам процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Апелянт вважає що позивачем пропущений строк позовної давності. Вважає, що 04.03.2011 року є датою, коли позивач дізнався про недотримання боржником строку погашення чергового платежу, а отже є датою початку перебігу строку позовної давності. Зазначає що в матеріалах справи відсутні докази вручення банківської картки. Крім цього, ОСОБА_2 у листопаді 2017 року звернулася до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса, вчиненому на підставі кредитного договору від 22.07.2010 року таким, що не підлягає виконанню, що свідчить про невизнання відповідачем боргу.

13 грудня 2023 року представником позивача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

18 грудня 2023 року від представника відповідача надійшла відповідь на відзив де останній вказує, що подані нові доказів позивачем до суду апеляційної інстанції не можуть бути прийняті, оскільки підстави вказані позивачем з приводу не подання їх до суду першої інстанції є неповажними. Просив відмовити у прийнятті нових доказів та задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.ст. 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статті 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 22.07.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який згодом було збільшено до 25 000,00 грн. Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг позивача заповнена відповідачем 22.07.2010 року, в якій остання зазначила особистим підписом про згоду з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, які викладені на сайті позивача, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Згідно розрахунку, наданого позивачем, ОСОБА_1 станом на 08.05.2023 року має заборгованість по тілу кредиту у розмірі 24 947,37 грн, яка підлягає стягненню з відповідача, як використані ним і не повернуті кощти. Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд першої інстанції вказав, що позивачем такий строк пропущено не було, оскільки такий строк було продовжено 30 березня 2020 року на строк дії карантину щодо запобігання поширенню коронавірусної хвороби.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції у оскаржуваній частині виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що передбачено статтею 257 ЦК України. Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 цього Кодексу.

До вимог про стягнення заборгованості за кредитом застосовується загальна позовна давність.

30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) ", яким доповнений Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України пунктом 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

15 березня 2022 року був прийнятий Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", відповідно до якого "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено зокрема пунктом 19 такого змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 22.07.2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Як вбачається з матеріалів справи, строк дії картки № НОМЕР_1 , яка видана відповідачу для користування, встановлений до останнього дня травня 2018 року, тобто строк позовної давності мав закінчитися 31 травня 2021 року.

Проте, оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, тому щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за період з квітня 2017 року до 31 травня 2018 року трирічний строк позовної давності не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви у липня 2023 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом.

При цьому, Законом України № 731-ІХ від 18 червня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»), до 06 серпня 2020 року були продовжені саме процесуальні строки, визначені ЦПК України. Натомість строки, визначені пунктом 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, зокрема строки визначені нормами матеріального права - ст.ст. 257 і 258 ЦК України, таких змін та (або) обмежень вищевказаним Законом не зазнали і, відповідно, вважалися продовженими і на час розгляду цієї справи.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 24 947, 37 грн., яка рахується за відповідачем станом на 08 травня 2023 року, однак яка згідно розрахунку поданого позивачем існувала станом на квітень 2017 - травень 2018 року і її розмір 24 947, 37 грн. не змінювався і жодних донарахувань поза межами строку позовної давності не проводилося. При цьому з позовною заявою позивач звернувся 27 липня 2023 року, тому з урахуванням вищевказаних вимог законодавства, позивачем не пропущений трирічний строк позовної давності щодо заборгованості по тілу кредиту у розмірі 24 947, 37 грн., яка існувала станом на останній день місяця дії картки, тобто в межах строку позовної давності, який було продовжено відповідним Законом.

Отже, строк позовної давності не сплинув, а відтак не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта у частині неотримання картки № НОМЕР_1 , яка видана відповідачу для користування, строк дії якої встановлений до останнього дня травня 2018 року, оскільки відповідачем не спростовано жодним належним та допустимим доказом того факту, що нею 05.09.2014 року отримано картку № НОМЕР_1 , позаяк із заявами про втрату картки або про використання її картки іншими особами, протягом строку її дії до банку остання не зверталася.

Також, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта в частині несанкціонованих (на думку апелянта) транзакцій проведених банком у 2020 та 2021 роках, оскільки суд першої інстанції при ухваленні судового рішення не застосовував переривання строку позовної давності.

З огляду на зазначене, позивачем не пропущено строк позовної давності, а відтак, суд апеляційної інстанції відхиляє посилання апелянта на пропуск кредитором строку позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Отже, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає, а тому на підставі ст. 141 ЦПК України, понесені апелянтом судові витрати не підлягають відшкодуванню із АТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Рудзеєм Юрієм Володимировичем - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова