Номер провадження: 22-ц/813/3909/24
Справа № 523/9104/19
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Аліної С.С. 05 грудня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 24 грудня 1997 року він зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Відповідач, яка є його колишньою дружиною, зареєстрована в цій квартирі з 07 лютого 2000 року, проте з липня 2016 року в ній не проживає і добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає, чим створює йому перешкоди в користуванні та розпорядженні нерухомим майном.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , на підставі ст. ст. 71, 150 ЖК України та ст. 391 ЦК України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року було відмовлено у відкритті провадження у справі.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції вказував на те, що п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України передбачена відмова у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Встановивши, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, було відмовлено, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі.

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 29 червня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року скасовано, та направлено справу на розгляд до суду першої інстанції. Свої висновки Верховний Суд мотивував там, що на час вирішення судом першої інстанції питання відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року не набрало законної сили, а відтак, підстав стверджувати про наявність судового рішення, постановленого у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, та яке набрало законної сили, у судів не було.

Отже, надання судами оцінки тотожності спірних правовідносин, які були предметом різних цивільних справ, до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №523/15324/18 є передчасним.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, було закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції вдруге помилково відмовив у відкритті провадження у справі, не врахувавши норми цивільного процесуального законодавства, які регулюють питання набрання судовим рішенням законної сили, про що вказано у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у даній справі.

Сторони про розгляд справи на 02 квітня 2024 року були сповіщені належним чином, за допомогою месенджера Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23 січня 2023 року № 28, у судове засідання не з`явились.

16 березня 2024 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшли пояснення в яких він просив справу розглянути за його відсутності.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (справа № 523/15324/18).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року (справа № 523/15324/18) у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовлено.

Не погодившись із відповідним рішенням, ОСОБА_1 29 травня 2019 року подав до апеляційного суду апеляційну скаргу на заочне рішення суду першої інстанції від 20 травня 2019 року.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року - залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивач не є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , а тому відсутні правові підстави вважати, що право позивача порушено. Право вимоги за позовом належить власнику ОСОБА_4 , яка не позбавлена права звернення до суду.

Окрім того, доводи позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 не містили жодного обґрунтування щодо негативного впливу відповідача на його конкретні права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивача з указаним рішенням, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 523/15324/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2020 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

10 червня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з дійсним позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (справа № 523/9104/19).

Оскаржуваною ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, було закрито.

Ухвалюючи вказане судове рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_1 повторно звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 , з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет, із тих самих підстав, які були розглянуті судом по цивільній справі № 523/15324/18, та за результатом розгляду яких було постановлено заочне рішення, яке набуло законної сили 20 листопада 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 п. 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Згідно з висновками Верховного Суду щодо застосування п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, які викладені у постановах від 10 червня 2020 у справі №366/2099/17, від 27 травня 2020 у справі №761/35475/18, закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України можливе лише за умови, що позов за результатами розгляду якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто, збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Закриття провадження у справі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Постановою Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 523/9104/19 визначено, що критерієм відмови у відкритті провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України є: наявна тотожність спірних правовідносин, (спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, у різних цивільних справах), судове рішення по тотожній справі набрало законної сили. При цьому, критерій тотожності підлягає оцінці тільки після набрання відповідним рішенням законної сили.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У даному випадку, з урахуванням того, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року у справі №523/15324/18 вже було розглянуто позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, і вказане рішення суду набрало законної сили, однак при цьому позивач ОСОБА_1 повторно звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тобто з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, - то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при таких обставинах, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, провадження у справі підлягає закриттю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції вдруге помилково відмовив у відкритті провадження у справі, не врахувавши норми цивільного процесуального законодавства, які регулюють питання набрання судовим рішенням законної сили, про що вказано у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у даній справі, колегією суддів до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що на час вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року у справі № 523/15324/18 вже набрало законної сили, а, відтак, у суду першої інстанції були наявні правові підстави стверджувати про наявність судового рішення, ухваленого у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яке набрало законної сили

Також колегія суддів враховує, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 523/15324/18 є те, що власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_4 , а позивач не є власником вказаного нерухомого майна, у зв`язку із чим відсутні правові підстави вважати, що права ОСОБА_1 є порушеними.

Однак, вказане ОСОБА_1 не було прийнято до уваги, у зв`язку із чим апелянт звернувся до суду із даними позовними вимогами, які є тотожними зі спірними правовідносинами, які були предметом цивільної справи № 523/15324/18, з приводу яких набрало законної сили судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, безпідставними є вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Оскільки суд першої інстанції рішення по суті справи не розглядав, а суд апеляційної інстанції не має процесуальних повноважень розглядати цю справу як суд першої інстанції з ухваленням судового рішення, тому апеляційна скарга у цій частині не може бути задоволена.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 26 квітня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе