Справа № 138/3158/19
Провадження № 22-ц/801/355/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цибульський О. Є.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 рокуСправа № 138/3158/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Панасюка О. С., Сала Т. Б.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним та зустрічним позовами ОСОБА_3 ,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 грудня 2023 року, ухвалене у складі судді Цибульського в м. Могилів-Подільський, дата складення повного судового рішення 11 грудня 2023 року,-

в с т а н о в и в :

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу квартири недійсними та застосування реституції.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 перебував у шлюбі із ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ), який рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 грудня 2012 року було розірвано. Під час шлюбу у спільну сумісну власність було набуто трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (стара адреса), нова адреса АДРЕСА_2 , яка зареєстрована ОСОБА_2 . При зверненні до суду з позовною заявою про поділ майна подружжя позивачу стало відомо, що квартира 08.10.1997 року подарована доньці ОСОБА_6 , яка в подальшому продала квартиру ОСОБА_4 за значно зниженою ціною, а саме 250 068,00 грн, не повідомивши покупця, що частина квартири належить йому, адже він не давав згоди на дарування квартири. Оскільки про договір дарування він дізнався в 2019 році, то просив визнати поважною причину пропуску строку звернення до суду, поновити такий строк та визнати недійсним договір дарування квартири від 08 жовтня 1997 року та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 11 квітня 2019 року, застосувати двосторонню реституцію, повернувши квартиру АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_2 .

17 березня 2020 року ОСОБА_4 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання особи добросовісним набувачем.

Обґрунтовуючи позов посилалась на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений на підставі титульного права власності, виниклого ще 08 жовтня 1997 року, тому у неї не виникало сумнівів у доброчесності даної угоди. Просила суд визнати її добросовісним набувачем за договором купівлі-продажу квартири від 11 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01.06.2020 року первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 грудня 2023 року:

- ОСОБА_1 поновлено строк на звернення до суду з цивільним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу квартири недійсними та застосування реституції;

- позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі:

?визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 , посвідчений державним нотаріусом Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори Кориняк Л.М., зареєстрований в реєстрі за №1-1679;

?визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 11 квітня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Анцут Л.М., зареєстрований в реєстрі №447;

?-Застосовано двосторонню реституцію, повернувши квартиру АДРЕСА_4 у власність ОСОБА_2 ;

?стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати у виді судового збору в розмірі 4 126 гривень, а саме: по 1 375 гривень 33 копійки з кожного.

-В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання особи добросовісним набувачем відмовлено.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1 , суд послався на поважність причин пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду, оскільки про оспорюваний договір дарування він дізнався в 2019 році. Згода на дарування квартири, як зазначено у висновку експерта від 28.12.2021 року № СЕ-19/102-21/1696-ПЧ, підписана не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його підпису, тобто договір укладений без згоди другого з подружжя, тому суд дійшов висновку, що вказаний договір укладений з порушенням вимог ч.ч.1, 4 ст. 203 ЦК України та підлягає визнанню недійсним. Визнаючи наступний договір купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції не навів мотивів свого рішення. Застосовуючи наслідки недійсності правочину (реституцію) суд вказав на необхідність повернення поновлення сторін у початкове становище, тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином.

17 лютого 2024 року, не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Моглиів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01.12.2023 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову, вважає його безпідставним. Посилається, що ОСОБА_1 про факт дарування квартири було відомо ще у 1997 році, в квартирі жила їхня донька, він там не проживав, про договір дарування він знав, так як на той час вони ще були у шлюбі, а пред`явив позов через 22 роки після дарування. Оскільки ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, не може бути застосоване положення ч. 1 ст. 266 ЦПК України, а ОСОБА_4 є добросовісним набувачем.

26 січня 2024 року ОСОБА_4 , не погодившись і рішенням суду, також подала апеляційну скаргу, в якій просить відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задовольнити її зустрічний позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_4 зазначила, що укладаючи договір купівлі-продажу 11.04.2019 року, їй не було відомо про обставини, викладені ОСОБА_1 в позовній заяві. У ОСОБА_7 були всі документи, які підтверджували право власності, в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про обтяження нерухомого майна, яке придбавалось у власність. Зазначає, що суд першої інстанції не встановив, що вона, ОСОБА_4 , знала чи могла знати про наявність перешкод до вчинення правочину. Зазначає, що після купівлі, у 2020 році, спірна квартира була реконструйована в торгово-офісне приміщення, на що витрачено нею 76 107,40 доларів США. Також вказує, що ОСОБА_1 , подаючи позов, обрав неналежний спосіб захисту порушеного права: реституція не може бути застосована до наступних правочинів, вчинених щодо майна. Стосовно пропуску строку позовної давності зазначає, що твердження ОСОБА_1 про те, що він не знав про договір дарування спірної квартири, не відповідає дійсності, так як договір укладений у 1997 році і після дарування він разом із ОСОБА_2 спільно проживали ще 15 років. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , а її зустрічний позов про визнання особи добросовісним набувачем задовольнити повністю.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_4 подала клопотання про призначення судової оціночно-будівельної експертизи з питанням: «яка ринкова вартість нежитлового приміщення АДРЕСА_6 на день проведення такої оцінки?», мотивуючи його тим, що спірна квартира була виключена з житлового фонду, а її вартість збільшилась, внаслідок реконструкції, розгляд якого віднесено в судове засідання.

26 січня 2024 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому він зазначає, що згадана апеляційна скарга аргументована лише тим, що він пропустив строк позовної давності, а заперечень стосовно того, що спірна квартира куплена за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і є спільною сумісною власністю подружжя відповідач за первісним позовом не надала, тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги з підстав необґрунтованості, а рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 грудня 2023 року залишити без змін.

22 лютого 2024 року представник ОСОБА_4 адвокат Болманенко О. О. подав клопотання про призначення судової будівельно-оціночної експертизи, мотивуючи його тим, що такого об`єкта нерухомого майна як квартира не існує, натомість вона реконструйована в торгово-офісне приміщення, у зв`язку із чим збільшилась вартість цього об`єкта майже в 16 разів, тому просить призначити у справі вказану експертизу. В судовому засіданні апеляційного суду таке клопотання після з`ясування думки сторін було відхилене з тих підстав, що таке клопотання не заявлялося в суді першої інстанції, поважних причин, які завадили це зробити вчасно, заявниками не наведено.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 адвокат Бойко Ю. О. підтримала викладене у апеляційній скарзі, просила її задовольнити. ОСОБА_4 та її представник адвокат Болманенко О. О. підтримали подану ОСОБА_4 апеляційну скаргу, апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважають обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. ОСОБА_1 та його представник адвокат Семко В. М. підтримали викладене у відзиві, просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення не відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

-згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (складеного російською мовою), « ОСОБА_1 » та « ОСОБА_8 » уклали шлюб 23 квітня 1983 року, прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_9 » (а.с.29, т.1);

-09 березня 1995 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-679, (а. с. 19, 20, т.1);

-Згідно архівного витягу Могилів-Подільської міської ради з протоколу засідання 5 сесії 22 скликання від 12 травня 1995 року, вул. Дзержинського перейменована на вул. Стависька (а.с.31, т.1);

-06 грудня 2012 року заочним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.28. т.1);

-ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.22, т.1);

-30 жовтня 1993 року ОСОБА_10 уклала шлюб із ОСОБА_11 , прізвище після укладення шлюбу « ОСОБА_12 », що встановлено з витягу із Державного реєстру актів цивільного стану (а.с.21, т.1);

-08 жовтня 1997 року, згідно договору дарування, посвідченого Могилів-Подільською міською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1679, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11, 199-204, т.1);

-на а. с. 204, том 1 знаходиться заява до Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори, в якій зазначено, що ОСОБА_1 дає свою згоду на дарування ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 . Особа заявника посвідчена державного нотаріуса (а.с.204, т.1);

-згідно висновку експерта від 28.12.2021 №СЕ-19/102-21/16962-ПЧ, підпис від імені ОСОБА_1 на письмовій заяві Могилів Подільській міській державній нотаріальній конторі за вхідним 219 від 08.10.1997 про надання згоди на дарування гр. ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 виконаний не гр. ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису гр. ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 на письмовій заяві Могилів-Подільській міській державній нотаріальній конторі за вхідним 219 від 08.10.1997 про надання згоди на дарування гр. ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 виконаний гр. ОСОБА_2 (а.с.231-239, т.2);

-згідно довідки квартального комітету №150 від 09.10.2019, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_7 (а. с. 10, т.1), в якій зареєстрований з 22 жовтня 1999 року (копія паспорта на а.с.с26-27, т.1);

-відповідно до договору купівлі-продажу від 11 квітня 2019 року, посвідченого посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 447, ОСОБА_10 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_5 за 250 068,00 грн. (а.с.12-15, т.1, копія нотаріальної справи на а.с.161-198, т. 1);

-згідно звіту про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_3 , ринкова вартість даної квартири складає 412 613,00 грн. (а.с.16-18, т.1);

-на підтвердження правомірності дій ОСОБА_4 , як добросовісного набувача та доказів, що вказують на зміну цільового використання об`єкту нерухомого майна остання надала копію містобудівних умов та обтяжень; копію договору про пайову участь в розвитку інфраструктури м. Могилева-Подільського; розрахунок розміру пайової участі у розвитку інфраструктури міста; копію зареєстрованої декларації про готовність до експлуатації торгово-офісного приміщення (а.с.110-112, 113-119, т.1).

Між сторонами виник спір про визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що він укладений одним із подружжя без згоди іншого, визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування двосторонньої реституції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного Кодексу України (далі - СК України) зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним Кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року, отже норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Згідно п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України (2003 року), положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, шо виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Договір дарування є укладеним з моменту передачі майна обдаровуваному.

В справі яка розглядається правовідносини між сторонами з приводу договору дарування виникли у 1997 році, права та обов`язки між сторонами не продовжують існувати після набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року та СК України, а тому до них слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року та положення кодексу про шлюб та сім`ю (надалі КпШС).

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та не застосував норми матеріального права, які підлягали до застосування.

Відповідно до статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відтак оскільки квартира АДРЕСА_8 , була придбана 09 березня 1995 року, тобто в період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо визнання недійсним договору дарування, укладеного 08 жовтня 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_13 , апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст.44 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Статтею 45 ЦК України встановлено, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Ст. 45-58 ЦК України встановлені підстави для визнання угод недійсними та наслідки визнання їх недійсними.

Ст. 243 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до статті 23 КПШС, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі (схожа норма закріплена в частинах 2,3 статті 65 СК України).

Отже, згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до статті 48 ЦК УРСР (аналогічна норма в статті 215 ЦК України), надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

В справі що розглядається висновком експерта від 28.12.2021 №СЕ-19/102-21/16962-ПЧ (а.с.231-239, т.2) встановлено, що згода від 08.10.1997 від імені ОСОБА_1 на укладення ОСОБА_2 договору дарування квартири АДРЕСА_1 (а. с. 204, т. 1) підписана не ним, а іншою особою з наслідуванням підпису гр. ОСОБА_1 , виконана гр. ОСОБА_2 .

Отже, правочин вчинено з порушенням вимог щодо його форми (за відсутності згоди другого з подружжя на його укладення).

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), відступивши від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

В справі що розглядається було встановлено, що ОСОБА_1 не давав згоди на укладення договору дарування від 08 жовтня 1997 року, оскільки висновком експертизи доведено, що підпис на заяві про надання згоди на дарування квартири виконаний не ОСОБА_14 , а іншою особою з наслідуванням його підпису ОСОБА_2 , а обдарована ОСОБА_9 (після укладення шлюбу ОСОБА_12 ) не могла не знати, що батьки придбали обєкт дарування, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, відтак оспорюваний договір дарування є недійсним.

Щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 просив поновити йому строк на звернення з вимогою про визнання договору дарування недійсним, мотивуючи це тим, що він не знав про існування цього договору, так як після розірвання шлюбу у 2012 році був зареєстрований та продовжував проживати з колишньою дружиною у належному їм будинку АДРЕСА_7 і дізнався про цей договір тільки в 2019 році, коли звернувся з позовом про поділ майна подружжя.

ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності (а. с. 60 62, т.1), так як про існування договору дарування, який був вчинений двадцять два роки тому, позивач за первісним позовом знав, їхня донька була повнолітньою, вона проживала у подарованій квартирі, тоді як він жодного відношення до цієї квартири не мав.

За змістом частини першої статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (ZOLOTAS v. GREECE (№ 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Схожі висновки викладені в постановах ВП ВС по справах № 911/3677/17 ; № 911/3680/17 (п. п. 5.43-5.46); від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (п.п. 61-64), в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного від 22 . 05. 2019 року у справі №234/3341/15-ц.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи цю справу, припустився помилки, вказавши в резолютивній частині рішення про поновлення строку звернення до суду.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки про укладення спірного договору дарування квартири стало відомо ОСОБА_1 лише в 2019 році коли він звернувся до суду з позовом про розподіл майна, то строк звернення до суду із зазначеним позовом ним пропущений з поважних причин, а інші учасники процесу не надали доказів, що йому про оспорюваний договір дарування було відомо раніше, тобто суд першої інстанції переклав обов`язок позивача довести, що він не міг раніше довідатися про своє порушене право, на інших учасників справи.

Однак, приймаючи до уваги пояснення ОСОБА_1 та застосовуючи положення частини першої статті 261 ЦК України, суд першої інстанції не врахував, що оспорюваний договір дарування квартири був укладений 08 жовтня 1997 року, а із зазначеним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся в грудні 2019 року, тобто зі спливом 22 років, причому з 1999 року він проживав в іншому житлі: в будинку за адресою АДРЕСА_7 (а. с. 27, т.1), який був придбаний ним та на той час ще його дружиною ОСОБА_2 17 вересня1999 року (а. с. 227, т.1), а шлюб між подружжям було розірвано заочним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 грудня 2012 року, яке набуло законної сили 02 січня 2013 року (а. с. 28, т.1), причому провадження у справі про розірвання шлюбу було ініційовано саме ним. Доказів того, що ОСОБА_1 приймав будь-яку участь в утриманні квартири, позивачем не було надано в суді першої інстанції, а в апеляційному суді, даючи пояснення, ОСОБА_1 вказав, що до 2012 року він жив з колишньою дружиною в одному будинку по АДРЕСА_7 , а з 2013 року він підозрював, що колишня дружина хоче продати квартиру, тому ходив в міську раду приблизно раз в пів року і цікавився на кому квартира, в цій квартирі він ніколи не проживав. Проте, як вбачається з інвентарної справи, договір дарування був зареєстрований 09 жовтня 1997 року за № 43 (папка № 3 інвентаризаційної справи № 3804, аркуш інвентаризаційної справи 103). Твердження ОСОБА_14 , що він цікавився квартирою: міняв двері, організовував ремонт сантехніки, тощо є лише його твердженням, не підтверджені жожними доказами.

Доводи ОСОБА_14 про поважність причин пропуску строку для звернення до суду із цим позовом є безпідставними, з огляду також і на те, що власність зобов`язує (частина 4 статті 319 ЦК України): квартира подарована у 1997 році, він у ній ніколи (як сам же і вказав) не проживав та не ніс витрат по її утриманню, а з 1999 року зареєстрований та проживав по АДРЕСА_7 у будинку, придбаному ним разом з ОСОБА_2 , тобто протягом щонайменше 20 років ОСОБА_14 не цікавився належним йому майном. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, особа не може зажадати через значний проміжок часу повернути майну попередній правовий статус. При цьому суд враховує і те, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання.

Отже, встановивши, що договір дарування від 08 жовтня 1997 року укладений з порушенням вимог закону та є недійсним, оскільки ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру без згоди іншого співвласника ОСОБА_1 , апеляційний суд приходить до висновку про застосування до вказаних вимог ОСОБА_1 наслідків спливу строку позовної давності та відмови у задоволенні цієї позовної вимоги у зв`язку із пропуском ОСОБА_1 строків позовної давності, оскільки перебіг строку позовної давності почався з моменту укладення спірного договору дарування, а про порушення свого права, з огляду на відсутність доказів в утриманні ним цього майна, він не мав перешкод дізнатися раніше, тому, звертаючись у грудні 2019 року (більш як через 22 роки з моменту укладення договору) до суду із цим позовом, позивач пропустив трирічний строк звернення до суду.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 11 квітня 2019 року, укладеному між ОСОБА_15 та ОСОБА_4 , а також вимоги про застосування реституції та повернення квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 .

Оспорюючи договір купівлі-продажу від 11 квітня 2019 року, позивач ОСОБА_1 зазначав як підставу його недійсності те, що квартира належала до спільної сумісної власності його та ОСОБА_2 , яка подарувала її їхній спільній доньці без його згоди, а тому донька ОСОБА_15 не вправі була продавати квартиру, яка, до того ж, була продана за заниженою ціною.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, а такий захист можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України..

Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18).

Отже, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18).

В справі що розглядається встановлено, що квартира АДРЕСА_5 яка належала ОСОБА_15 на підставі недійсного договору дарування, була продана нею ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11 квітня 2019 року, тобто третій особі.

Відтак, пред`являючи позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування реституції, ОСОБА_1 обрав невірний спосіб захисту, тому ці вимоги також не підлягають до задоволення.

Разом з тим, апеляційний суд наголошує, що в розглядуваному випадку відмова у позові ґрунтується не тільки на тому, що ОСОБА_14 обрав невірний спосіб захисту, адже в такому в випадку суд міг би, з огляду на зміст позовних вимог (твердження ОСОБА_14 , що договір купівлі-продажу було здійснено за ціною, нижчою за ринкову та твердження сторони правочину ОСОБА_4 про те, що вона є добросовісним набувачем), застосувати принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus) (Див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19).

Проте, оскільки судом відмовлено в захисті права ОСОБА_1 як власника квартира АДРЕСА_5 , в зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, відтак підстав для вирішення питання про витребування майна немає, оскільки таким правом наділений виключно власник, яким ОСОБА_14 не є.

Щодо позовної вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 про визнання її добросовісним набувачем.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 16 ЦК України не передбачений такий спосіб захисту порушеного права як визнання особи добросовісним набувачем.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Таким чином, не може бути задоволена вимога про визнання добросовісним набувачем, оскільки за своєю суттю взагалі не може бути позовною вимогою, а є лише складовою, що підлягає встановленню, при обґрунтуванні іншої позовної вимоги.

Тому апеляційний суд виснує, що в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 слід відмовити, оскільки пред`явлення позову про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що підлягає доказуванню, зокрема, під час розгляду справи про витребування майна.

Аналогічного висновку про застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 вересня 2018 року справі № 755/15989/15-ц, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 523/11051/17.

З огляду на це, апеляційний суд виходить за межі доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 (частина 4 статті 37 ЦПК України) та не дає оцінку доводам, які стосуються оцінки добросовісності набувача.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини1 статті 374ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 та доводи відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 в частині вирішення первісного позову знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду, рішення суду першої інстанції є таким, що постановлене без повного з`ясування обставин справи, недоведеність обставин, які суд вважав доведеними, що призвело до невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, незастосування тих норм, які регулюють дані правовідносини, судове рішення не містить мотивів щодо кожної із заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 в частині вирішення вимог зустрічного позову апеляційним судом не взяті до уваги, проте в задоволенні позовних вимог про визнання особи добросовісним набувачем слід відмовити з підстав, наведених у цій постанові.

Тому рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 грудня 2023 року підлягає скасуванню з постановленням нового: про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 ..

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до часини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів б) та в) пункту 4) частини першої статті 382 ЦПК України, апеляційний суд здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 при поданні позову сплатив 4 126 грн. судового збору (а.с.1, т.1).

Позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 при поданні зустрічного позову сплатила 2 500 грн. судового збору (а.с. 77, т.1).

За подання апеляційної скарги відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 сплатила 6 189 грн. судового збору (а.с. 45, т.4), позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 сплатила 9 940,02 грн. судового збору (а.с. 76, 171, т.4), з яких 6 189 грн судовий збір за оскарження рішення по первісному позову та 3 751,02 судовий збір за оскарження рішення по зустрічному позову.

Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, сплачений ним судовий збір за подання позову слід залишити за ним.

Беручи до уваги те, що і апеляційна скарга ОСОБА_2 , і апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягають до задоволення в частині вирішення судом першої інстанції вимог первісного позову, сплачений ними судовий збір за подання апеляційних скарг в розмірі по 6 189 грн кожної слід стягнути з позивача за первісним позовом ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 слід відмовити, понесені нею витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 2 500грн та по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 751 грн слід залишити за нею.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01 грудня 2023 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову. ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу квартири недійсними та застосування реституції.

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання особи добросовісним набувачем.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 189 грн. витрат, понесених нею в ході апеляційного розгляду.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 6 189 грн. витрат, понесених нею в ході апеляційного розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

- позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 ;

- відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 ;

- відповідач за первісним та зустрічним позовом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_9 ;

-відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 .

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2024 року.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. С. Панасюк

Т. Б. Сало