КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Плахотнюк К.Г.
Єдиний унікальний номер справи № 752/2330/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2350/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2024року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Невідомої Т.О.,

секретар - Кролівець О.В.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року у справі за позовом заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна спілка», обслуговуючий кооператив житловий кооператив «Котміст», ОСОБА_2 , Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, Міністерство культури та інформаційної політики України про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року заступник Генерального прокуратура в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння до ОСОБА_1 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОК ЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка», ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 земельні ділянки загальною площею 74,69 га передано ОКЖК «Котміст» у власність для житлової забудови та у довгострокову оренду. На передані у власність ОКЖК «Котміст» земельні ділянки площами 34, 3740 га, 30, 5199 га та 0, 2402 га кооперативу видано державні акти, які зареєстровані 08 січня 2008 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - ГУ земельних ресурсів КМДА). Вказані земельні ділянки ОКЖК «Котміст» вніс до статутного капіталу ТОВ «Будівельна спілка», що підтверджується рішенням загальних зборів цього товариства від 21 лютого 2008 року.

Земельну ділянку площею 6, 0799 га, яка входила до складу земельної ділянки площею 34, 3740 га, що належала ТОВ «Будівельна спілка», за договором дарування від 29 січня 2009 року № 183 відчужено ОСОБА_2 . Останній отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6, 0799 га, який зареєстрований ГУ земельних ресурсів КМДА 27 квітня 2009 року.

У подальшому, ОСОБА_2 поділив вказану земельну ділянку площею 6, 0799 га на 32 земельні ділянки, у зв`язку з чим державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6, 0799 га повернув до ГУ земельних ресурсів КМДА.

Водночас ОСОБА_2 отримано 32 державні акти на право власності на ці земельні ділянки, зокрема й акт серії ЯЗ №779384 на земельну ділянку площею 0,6003 га (кадастровий номер :90:371:0099, яку зареєстровано 17 березня 2010 року.

За договором купівлі-продажу від 17 липня 2014 року ОСОБА_2 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_1 ..

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05 квітня 2017 року у справі № 910/3724/14 задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави, визнано недійсними рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 «Про передачу земельних ділянок ОКЖК «Котміст» для житлової забудови на 21-му кілометрі Столичного Шосе у Голосіївському районі м. Києва», видані ОКЖК «Котміст» державні акти на право власності на земельні ділянки площами 34, 3740 га, 30, 5199 га та 0, 2402 га, зареєстровані ГУ земельних ресурсів КМДА 08 січня 2008 року, а також відсутнім в ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка», ТОВ «Срібна затока» права власності на спірні земельні ділянки, що розташовані за адресою: 21 кілометр Столичного Шосе у Голосіївському районі м. Києва.

Постановою Вищого господарського суду України від 11 липня 2017 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 05 квітня 2017 року в частині визнання недійсними рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 про надання земельних ділянок ОКЖК «Котміст», державних актів на право власності на земельні ділянки площами 34, 3740 га, 30, 5199 га та 0, 2402 га, а також визнання відсутнім в ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка» права власності на спірні земельні ділянки, розташовані за адресою: 21 кілометр Столичного Шосе у Голосіївському районі м. Києва, залишено без змін. Рішення суду в цій частині набрало законної сили.

Оскільки судовим рішенням встановлено незаконне вибуття з власності територіальної громади м. Києва земельної ділянки площею 34, 3740 га, до складу якої входить спірна земельна ділянка площею 0, 6003 га, а також на те, що вказані земельні ділянки протиправно відчужено Київською міською радою поза волею територіальної громади м. Києва, право власності територіальної громади на це майно не припинялося, відповідно ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 його не набули, земельна ділянка площею 0, 6003 га, вартістю за нормативно-грошовою оцінкою 7 974 481, 65 грн., на підставі статті 388 ЦК України підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на користь Київської міської ради.

Посилаючись на викладене позивач просив суд витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,6003 га кадастровий номер :90:371:0099, вартістю за нормативно-грошовою оцінкою 7 974 481, 65 гривень, розташовану за адресою; АДРЕСА_1 у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 0,6003 га кадастровий номер :90:371:0099, вартістю за нормативно-грошовою оцінкою 7 974 481, 65 гривень, розташовану за адресою; АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Офісу Генерального прокурора 119 617,22 грн на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, невідповідність висновків суду обставинам справи, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року, та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що спірна земельна ділянка розташована в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Жуків Острів», оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів цієї обставини. Вказує, що помилковим є також висновок суду про те, що земельні ділянки заказників є обмежено оборотоздатними та не можуть перебувати у приватній власності.

Посилається на те, що суд першої інстанції не надав оцінку доводам відповідачки про те, що спірна земельна ділянка не розташована на землях заплави, а також, що землі заплави не належать до водного фонду. Наголошує, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин статтю 80 ВК України.

Вважає, що суд самостійно змінив обраний позивачем спосіб захисту та вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив витребувати спірну земельну ділянку на користь територіальної громади міста Києва, в той час як суд оскаржуваним рішенням зобов`язав відповідачку повернути ділянку у комунальну власність територіальної громади міста Києва.

Стверджує, що відповідачка ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а тому її витребування матиме ознаки непропорційного втручання у право на мирне володіння майном і призведе до порушення Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на порушення позивачем строків позовної давності, просить застосувати при вирішенні спору, відмовити в задоволенні позову заступника Генерального прокурора, заявленого в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Офіс Генерального прокурора подав відзив на апеляційну скаргу, де зазначив, що рішення суду є законним і обґрунтованим, доводи скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 16 листопада 2023 року, 01 лютого 2024 року та 18 квітня 2024 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від апелянта не надходило. Представники прокуратури та апелянтки взяли участь у судовому засіданні апеляційного суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до правил статті 15 ЦК України, статей 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У випадках встановлених законом, до суду можуть звернутися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересів.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Правилами частини 2 ст. 4 ЦПК України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави у в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до правил статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 14.10.2014 року, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належать відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Статтями 12,13 ЦПК України передбачено, що: цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 «Про передачу земельних ділянок обслуговуючому кооперативу «Котміст» для житлової забудови на 21-ому кілометрі Столичного шосе у Голосіївському районі м. Києва» - земельні ділянки загальною площею 74,69 га на 21-ому кілометрі Столичного шоссе у Голосіївському районі міста Києва передано ОКЖК «Котміст» у власність для житлової забудови та у довгострокову оренду (а.с.78-81 тому №1).

На підставі зазначеного вище рішення Київської міської ради передані у власність ОКЖК «Котміст» земельні ділянки площами 34, 3740 га, 30, 5199 га та 0, 2402 га кооперативу видано державні акти: серії ЯЖ №№ 006272, 006273, 006274, які зареєстровані 08 січня 2008 року ГУ земельних ресурсів КМДА (а.с.92-88 тому №1).

Рішенням загальних зборів ОКЖК «Котміст» від 21 лютого 2008 року зазначені вище земельні ділянки внесено до статутного капіталу ТОВ «Будівельна спілка», що не заперечувалося сторонами у справі.

Частину земельної ділянки площею 6, 0799 га, яка входила до складу земельної ділянки площею 34, 3740 га, що належала ТОВ «Будівельна спілка» останнє на підставі договору дарування від 29 січня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корнелюк К.М. за № 183 передано у власність ОСОБА_2 (а.с. 103-108 тому №1).

На підставі зазначеного вище договору дарування ОСОБА_2 отрмав державний акт серії ЯЖ №920172 на право власності на земельну ділянку площею 6, 0799 га кадастровий номер :90:371:0042, який був зареєстрований ГУ земельних ресурсів КМДА 27.04.2009 року (а.с. 109-110 тому №1).

У подальшому зазначену земельну ділянку площею 6,0799 га кадастровий номер :90:371:0042, ОСОБА_2 було поділено на 32 земельні ділянки, у зв`язку з чим державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6,0799 га кадастровий номер :90:371:0042 останній повернув до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), та отримав 32 державних акти на право власності на земельні ділянки, зокрема і на спірну земельну ділянку, площею 0, 6003 га кадастровий номер :90:371:0099 (а.с.92-101,102 тому №1).

Також встановлено, 17 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 відчужив, а ОСОБА_1 придбала у власність земельну ділянку на 21-ому кілометрі Столичного шосе у Голосіївському районі міста Києва, цільове призначення земельної ділянки - житлова забудова, кадастровий номер земельної ділянки - 8 000 000 000:90:371:0099, площею 0,6003 га. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ХаніноюА.В., зареєстрований в реєстрі за №1388 (а.с.111-114 тому №1).

За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 154563408, сформованої 31 січня 2019 року право власності на земельну ділянку, розташовану на 21-ому кілометрі Столичного шосе Голосіївського району м. Києва, кадастровий номер :90:371:0099, площею 0,6003 га. зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, номер 1388, виданого 17.07.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною А.В. (а.с. 133 - 137 тому №1).

Законність рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 про передачу земельних ділянок ОКЖК «Котміст» для житлової забудови на 21-му кілометрі Столичного шосе у Голосіївському районі м. Києва загальною площею 74,69 га перевірялась у судовому порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15 грудня 2016 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05 квітня 2017 року у справ №910/3724/14 задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави (а.с. 11-29 тому №1).

Визнано недійсними з моменту прийняття рішення Київської міської ради: від 01 жовтня 2007 року №355/3189 «Про передачу, земельних ділянок обслуговуючому кооперативу житловому кооперативу «Котміст» для житлової забудови на 21-му кілометрі Столичного шосе у Голосіївському районі м. Києва.

Зобов`язано ОКЖК «Котміст» повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку площею 6,2572 га, кадастровий номер :90:371:0028, розташовану за адресою: 21 - ий кілометр Столичного шосе у Голосіївському районі міста Києва, вартістю за нормативно грошовою оцінкою 19 439 726, 24 грн.

Визнано недійсними видані ОКЖК «Котміст» державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №006272, серії ЯЖ № 006273 та серії ЯЖ №006274 зареєстровані 08 січня 2008 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-8-00191, № 07-8-00192 та № 07-8-00193.

Визнано відсутність в ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка» права власності на земельні ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 в тому числі земельну ділянку площею 0, 2402 га. кадастровий номер :90:371:0026 (до складу якої входить земельна ділянка 0,6003 га кадастровий номер :90:371:0099 приводу якої заявлено спір). (а.с.11-29,30-48).

Київський апеляційний господарський суд постановою від 05 квітня 2017 року апеляційні скарги учасників справи на рішення Господарського суду міста Києва від 15 грудня 2016 року у справі №910/3724/14 залишив без задоволення (а.с.30-48 тому №1).

Постановою Вищого господарського суду України від 11 липня 2017 року залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 05 квітня 2017 року в частині визнання недійсними рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 про надання земельних ділянок ОКЖК «Котміст», державних актів на право власності на земельні ділянки площами 34, 3740 га, 30, 5199 га та 0, 2402 га, а також визнання відсутнім в ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна спілка» права власності на спірні земельні ділянки, розташовані по 21-му кілометрі Столичного Шосе у Голосіївському районі м. Києва. Рішення суду в цій частині набрало законної сили.(а.с.49 - 77 тому №1)

Звертаючись до суду з позовом 01 лютого 2019 року, заступник Генерального прокурора заявляв вимоги про витребування у відповідачки ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,6003 га кадастровий номер :90:371:0099, розташовану на АДРЕСА_1 та передачу її у власність територіальної громади м. Києва з тих підстав, що земельна ділянка незаконно вибула з володіння територіальної громади м. Києва, що встановлено рішенням Господарського суду м. Києва від 15 грудня 2016 року.

Суд першої інстанції урахував, що при зверненні 04 лютого 2019 року до суду з позовом, в інтересах Київської міської ради, про витребування земельної ділянки у відповідачки ОСОБА_1 заступник Генерального прокурора, як на підставу для позову послався на рішення Господарського суду м. Києва від 15 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 05 квітня 2017 року. Представник Київської міської ради у підготовчих засіданнях не повідомив суду про вже вжиті заходи щодо повернення територіальній громаді земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 , заявлені позовні вимоги підтримував.

Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що Київська міська рада самостійно не вживала заходів щодо витребування земельної ділянки, відповідно зазначені обставини свідчать про наявність у заступника Генерального прокурора підстав для представництва в суді інтересів органу місцевого самоврядування та звернення до суду з позовом, що розглядається.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено правило відповідно до якого, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом, Господарський суд м. Києва, ухвалюючи 15 грудня 2016 року рішення за позовними вимогами заступника Генерального прокурора заявленим до Київської міської Ради, в тому числі і ОКЖК «Котміст», ТОВ «Будівельна Спілка» встановив, що рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року № 355/3189 про передачу земельних ділянок ОКЖК «Котміст» для житлової забудови на 21-му кілометрі Столичного Шосе у Голосіївському районі м. Києва є недійсним, є недійсними державні акти на право власності ОКЖК Котміст» на земельні ділянки видані на підставі зазначеного рішення Київської міської ради, а також відсутність у ОКЖК «Котміст» та ТОВ «Будівельна спілка» право власності на ці ж земельні ділянки, в тому числі і на земельну ділянку з приводу якої заявлено спір.

Отже, зазначені обставини є встановленими та такими, що не підлягають доказуванню в межах справи, що розглядається.

Як видно із матеріалів справи, 25 серпня 2020 року заступник Генерального прокурора доповнив підстави заявленого до ОСОБА_1 позову про витребування земельної ділянки площею 0,6003 га із кадастровим номером :90:371:0099 та передачу її територіальній громаді м. Києва. Позивач зазначив, що земельна ділянка з приводу якої заявлено спір розташована у межах ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків» та низької заплави (заплавної тераси) річки Дніпро, входить у межі зони охоронюваного ландшафту, має правовий статус об`єктів з обмеженою оборотоздатністю, є землею природно-заповідного і водного фондів, які не можуть передаватися із комунальної у приватну власність із виникненням у них приватного володіння.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Статтями 19,20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі: природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Правилами статей 43,44 ЗК України визначено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Частина 2 статті 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).

Зі змісту статті 83 ЗК України встановлено, що землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом, не можуть передаватись із комунальної у приватну власність.

Пунктом 7 статті 80 ВК України визначено, що з метою охорони водності малих річок забороняється надавати земельні ділянки у заплавах річок під будь-яке будівництво (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд), а також для садівництва та городництва.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин зони охорони пам`ятки це - встановлювані навколо пам`ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання.

Частиною 1 статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, комплексів (ансамблів) навколо них повинні встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Відповідно до частини 3 статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради народних депутатів від 16 липня 1979 року №920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в місті Києві» з метою кращого збереження історико-культурної спадщини міста, поліпшення її наукового дослідження та популяризації серед трудящих затверджено межі історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури на території міста Києва згідно з додатками №№1,2. (а.с.121-122 тому №2).

Відповідно до додатку №1 до вказаного рішення «Межі історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в місті Києві» Жуків острів і прибережну смугу до південної межі правого берега міста віднесено до зон охоронюваного ландшафту (пункт 4.1). (а.с.123-126 тому №2).

Рішенням Київської міської ради VІ сесії ХХІІІ скликання від 02 грудня 1999 року №147/649 «Про оголошення природних об`єктів пам`ятками природи та заказниками місцевого значення у місті Києві» острів Жуків було оголошено ландшафтним заказником місцевого значення. Зазначений заказник створювався без вилучення земельних ділянок, які він має, а саме: землі Лісового господарства «Конча-Заспа» та колективного сільськогосподарського підприємства «Хотівське» (а.с. 54-57 тому №2).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2022 року №979 «Про внесення змін та доповнень до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 16 липня 1979 року №920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в місті Києві» підтверджено статус острова Жуків і прибережної смуги до південної межі правого берега міста як зони охоронюваного ландшафту, про що вказано в підпункті 3.4.1 додатку №1 до розпорядження. (а.с.130,131-135 тому №2).

За даними інформації наданої 13 липня 2020 року за №01-03/110 інститутом географії НАН України щодо ландшафтного заказника місцевого значення «Жуків острів» (додатки 1-6) виконавець Спиця Р.О. у 2004 році з ініціативи Постійної комісії Київради з питань екологічної політики, з метою уточнення інформації про межі і сучасний стан екосистеми заказника «Жуків острів» Державним науково-виробничим центром «Природа» Національного космічного агентства України було виконано роботу «Дослідження території «Острів Жуків» засобами дистанційного зондування землі , з метою визначення його сучасного стану і меж». Робота підтвердила площу заказника та межі, визначені науковим обґрунтуванням - 1630 га. Відповідно до запиту Офісу Генерального прокурора щодо належності земельних ділянок до природно-заповідного фонду встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :90:371:0099 розміщена в південній частині Ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків» створеного рішенням Київської міської ради від 02.12.1999 року №147/649 (додатки2-5). Поєднання земельних ділянок у тому числі і земельної ділянки з кадастровим номером :90:371:0099 утворюють два цілісних ареали. Південний розміщений неподалік лівого берега оз. Конча, а північний - біля протоки (рукава) Дніпра (додатки 3-5 ). Згідно інформації, розміщеної на Публічній кадастровій карті спірні земельні ділянки перебувають у приватній власності і за цільовим призначенням належать до «Житлових, житлово-будівельних, гаражно- і дачно-будівельних кооперативів для житлової забудови». Згідно з геоморфологічною картою Києва, вищезгадані земельні ділянки повністю знаходяться в межах низької заплави (заплавної тераси) р. Дніпра (додаток 6). (а.с.63-73 тому №2).

Крім того, за даними висновку щодо визначення відповідності (невідповідності) розташування території кадастрових ділянок серед яких і ділянка з номером :90:371:0099 до території зони охоронюваного ландшафту міста Києва, зробленого незалежним спеціалістом у сфері архітектури і містобудування в державних інститутах «УкрНДІпроектреставрація» та НДІ пам'яткоохоронних досліджень, УДІКС Корольонок С.С. 05 серпня 2020 року - обстежені кадастрові ділянки розташовані на території охоронюваного ландшафту. (а.с.140-149 тому №2).

Зі змісту зазначеного висновку видно, що для визначення відповідності (невідповідності) розташування території кадастрових ділянок, у тому числі ділянки з номером :90:371:0099 до території зони охоронюваного ландшафту міста Києва спеціалістом було проведено кореляцію ( пошарове накладання, суміщення в ідентичному масштабі) скріншоту з публічної кадастрової карти зазначених ділянок на «основний кресленик історико-архітектурного опорного плану та, паралельно, кореляцію (суміщення) скріншоту з публічної кадастрової карти зазначених ділянок, території охоронюваного ландшафту (що показаний штрихуванням) на карту-схему меж ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків» та земельних ділянок, переданих під забудову ОКЖК «Котміст».

04 серпня 2020 року Український державний інститут культурної спадщини на запит Офісу Генерального прокурора, щодо інформації про належність до зони охоронюваного ландшафту земельних ділянок розташованих на 21-му кілометрі Столичного шосе у Голосіївському районі міста Києва повідомляв, що земельні ділянки розташовані на 21-му кілометрі Столичного шосе у місті Києві входять до меж зони охоронюваного ландшафту. Додатково проінформовано, що зазначені земельні ділянки не входять до меж території пам`ятки історії місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долини р. Дніпра». В той же час, територія на якій знаходяться дані земельні ділянки відноситься до ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків» (Рішення Київської міської ради від 02.12.1999 №147/649). (а.с.150,151 тому №2).

Отже, належність спірної земельної ділянки кадастровий номер :90:371:0099 до зони охоронюваного ландшафту з особливим режимом використання підтверджується рішенням Київської міської ради від 02.12.1999 року №147/649 щодо створення ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків», а також дослідженими судом доказами, що надані суду позивачем на підтвердження зазначеної обставини, які були отримані на підставі картографічних матеріалів зі схемами розміщення спірних земельних ділянок (з кадастровими номерами початкові цифри - :90:371:….) з відповідними графічними позначеннями, сформованими в тому числі і за даними Публічної кадастрової карти.

Оскільки судом першої інстанції достовірно встановлено, що спірна земельна ділянка кадастровий номер :90:371:0099 знаходиться в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків» та заплави річки Дніпра, відповідно є землею природно-заповідного фонду, надання такої земельної ділянки у приватну власність заборонено відповідно до вимог ст. 59 ЗК України.

Крім того, судом встановлено, що спірна земельна ділянка, власником якої наразі є відповідачка у справі ОСОБА_1 , вибула з комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі рішення Київської міської ради від 01 жовтня 2007 року №355/3189 «Про передачу земельних ділянок ОКЖК «Котміст» для житлової забудови на 21-му кілометрі Стличного шосе у Голосіївському районі міста Києва», яке визнане рішенням Господарського суду міста Києва від 15 грудня 2016 року недійсним, відповідно у суду є підстави для висновку, що земельна ділянка вибула з власності територіальної громади поза її волею.

Звертаючись до суду з позовом, а також уточнюючи підстави для позову, позивач просив витребувати у відповідачки ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,6003 га кадастровий номер :90:371:0099, а також про передачу її у власність територіальної громади міста Києва, як таку, що вибула з її власності за відсутності волі територіальної громади та є такою земельною ділянкою, що не могла бути передана у приватну власність фізичних осіб.

Частиною 2 статті 152 ЗК України, встановлено правило відповідно дл якого власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Правилами статті 391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на висновки суду, що земельна ділянка площею 0,6003 га кадастровий номер :90:371:0099 є частиною території ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків», відповідно є землею, що має спеціальний статус і перебуває під особливою охороною, щодо цієї ж земельної ділянки встановлений спеціальний порядок вилучення, відтворення і використання, а також обмеження щодо її цивільного обороту, вибула з комунальної власності поза волею територіальної громади міста Києва, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у відповідачки ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва з огляду на встановлені судом обставини та досліджені докази, якими підтверджено зазначені позивачем підстави для позову та відповідно до вимог ч. 2 ст. 152 ЗК України та ст. 391 ЦК України.

Правильними є також висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування судом при вирішенні спору що розглядається строків позовної давності, оскільки спірна земельна ділянка є комунальною власністю територіальної громади та має спеціальний статус, відповідно до якого не може бути предметом передачі з комунальної у приватну власність.

Такі висновки суду відповідають й висновкам викладеним у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі №752/3093/19, провадження №61-76св21, де Верховний Суд у подібних правовідносинах вказав:

« зайняття спірних земельних ділянок із порушенням положень ЗК України необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельні ділянки потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, а також пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц). Таким чином, повернення державі земельної ділянки природно-заповідного фонду призначення необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця цієї земельної ділянки.»

Колегія суддів також погоджується із критичною оцінкою суду першої інстанції доводів відповідачки про те, що витребування спірної земельної ділянки у відповідачки матиме ознаки непропорційного втручання у право на мирне володіння майном і призведе до порушення Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина 1 статті 50 Конституції України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність чи у довготривалу оренду, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте, поведінка особи, в якої майно витребовується.

За встановлених судом обставин справи, що розглядається, земельна ділянка з приводу якої заявлено спір перебуває під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству, що відповідає частині 3 статті 13, частині 7 статті 41, частині 1 статті 50 Конституції України.

Позивачем заявлено спір з метою повернення спірної земельної ділянки з володіння відповідачки ОСОБА_1 , що буде задовольняти суспільні потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - передачі у користування громадянам земель природо-заповідного та водного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення державі земельної ділянки.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють доводи відзиву на позовну заяву, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновком суду. Такі доводи фактично зводяться до викладення обставин справи із тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

Т.О. Невідома