Номер провадження: 22-ц/813/3389/24
Справа № 496/2345/21
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л. О.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

18.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Назарової М.В., Стахової Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2023 року,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та усунення від права на спадкування за заповітом

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та усунення від права на спадкування за заповітом, в обґрунтування якого вказала, що з 01.12.2013 року проживала з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по день смерті останньої - ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Остання важко хворіла, у тому числі психічними розладами, та мала інвалідність ІІ групи за онкозахворюванням, у зв`язку з чим потребувала догляду та утримання

За цей період проживання однією сім`єю, ОСОБА_3 одинадцять місяців проживала у матері відповідача, а саме з жовтня 2017 року по 21.09.2018 року.

Позивач проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, позивачка прибирала в квартирі, прала, готувала їжу, ходила за продуктами та ліками, сплачувала комунальні послуги, доглядала та утримувала ОСОБА_3 . Після смерті останньої здійснила організацію та оплату поховання.

Відповідач, на користь якого ОСОБА_3 складено заповіт, 21.09.2018 року привіз ОСОБА_3 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та в подальшому останньою, яка перебувала у безпорадному стані, не піклувався.

Оскільки відповідач ухилявся від надання допомоги ОСОБА_3 , яка через похилий вік, тяжку хворобу була у безпорадному стані, позивачка вважає, що останній підлягає усуненню від права на спадкування за заповітом.

Позивачка, просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , п`ять років до часу відкриття спадщини та усунути відповідача ОСОБА_2 від права на спадкування за заповітом щодо майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Біляївський районний суд Одеської області рішенням від 18 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та усунення від права на спадкування за заповітом відмовив.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що між нею і померлою щонайменше п`ять років були стійкі, сімейні відносини, спільний побут, взаємні права та обов`язки. Натомість позивачка має сім`ю, як високоморальна людина допомагала літній сусідці у вирішенні побутових потреб та перед смертю опікувалась нею. Вочевидь ОСОБА_3 не розглядала позивача, як члена своєї сім`ї, близьку родичку або навіть турботливу сусідку, оскільки не залишила заповіту на належне їй майно на випадок своєї смерті, не оформила з позивачкою договір довічного утримання або спадковий договір, або в інший би спосіб розпорядилася наявним майном на користь позивачки. Факт організації поховання померлої позивачкою не є підтвердженням факту проживання однією сім`єю протягом п`яти років до дня відкриття спадщини.

Суд першої інстанції зазначив, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання позивачки, зокрема, на те, що вона оплачувала комунальні послуги, лікувала та утримувала стареньку за власний кошт, купувала їй необхідні особисті речі, оскільки позивачкою не надано жодного письмового доказу для підтвердження цих обставин.

Сам факт здійснення позивачкою догляду за ОСОБА_3 не свідчить про виникнення між ними сімейних правовідносин.

Щодо вимог про усунення від права на спадкування суд першої інстанції зазначив, що позивач не надала суду належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України обставин, що є її процесуальним обов`язком, а тому відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу, як усунення відповідача від права на спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 безпорадний стан якої не може бути єдиною та достатньою підставою для усунення спадкоємця від права на спадкування за заповітом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що відносини з ОСОБА_3 носили сімейний характер, вони були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, між ними існували спільні права та обов`язки. Зазначає, що висновок суду щодо надання допомоги ОСОБА_3 соціальними працівниками спростовується матеріалами справи.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.12.2023 року роз`яснювалось відповідачу право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, проте відзиву не надходило.

В судовому засіданні позивачка та її предсатвинк доводи апеляційної скраги підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав.

Позивач судову повістку отримала 31.01.2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач повідомлений у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Також судову повістку отримав 12.03.2024 року на електронну пошту, яка останнім особисто зазначалась, зокрема у заявах по суті справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що між нею і померлою щонайменше п`ять років були стійкі, сімейні відносини, спільний побут, взаємні права та обов`язки. Натомість позивачка має сім`ю, як високоморальна людини допомагала літній сусідці у вирішенні побутових потреб та перед смертю опікувалась нею. Вважав, що ОСОБА_3 не розглядала позивача, як члена своєї сім`ї, близьку родичку або навіть турботливу сусідку, оскільки не залишила заповіту на належне їй майно на випадок своєї смерті, не оформила з позивачкою договір довічного утримання або спадковий договір, або в інший би спосіб розпорядилася наявним майном на користь позивачки. Факт організації поховання померлої позивачкою не є підтвердженням факту проживання однією сім`єю протягом п`яти років до дня відкриття спадщини.

Суд першої інстанції зазначив, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання позивачки, зокрема, на те, що вона оплачувала комунальні послуги, лікувала та утримувала стареньку за власний кошт, купувала їй необхідні особисті речі, оскільки позивачкою не надано жодного письмового доказу для підтвердження цих обставин.

Сам факт здійснення позивачкою догляду за ОСОБА_3 не свідчить про виникнення між ними сімейних правовідносин.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 12.11.2019 року.

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1561 , виданого Приватизаційним бюро при Біляївській міській раді 29.08.1997 року належала частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).

06.12.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини, зазначивши, що інших спадкоємців за законом, окрім неї, немає.

На підставі зазначеної заяви державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області заведено спадкову справу № 790/2019, відкриту до майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Листом № 1271/02-14 від 22.05.2020 року державним нотаріусом Нічепорук Н.В. повідомлено про відсутність будь-якого родинного зв`язку між нею та померлою ОСОБА_3 , у зв`язку з чим рекомендовано звернутись до суду з питання підтвердження факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зазначено, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Спірні правовідносини виникли щодо встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з грудня 2013 року по день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначала, що метою встановлення факту спільного проживання однією сім`єю є визнання за нею права на спадкування за законом четвертої черги, після померлої ОСОБА_3 .

Отже метою звернення ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з грудня 2013 року по день смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та усунення відповідача від права на спадкування є встановлення в судовому порядку обставин, необхідних для наступного вирішення питання про право власності на спадкове майно.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Тлумачення наведених норм матеріального права свідчить про те, що у разі, коли особа на час відкриття спадщини постійно, не менше п`яти років, проживала разом зі спадкодавцем однією сім`єю, то вона вважається такою, що прийняла спадщину, якщо не заявила про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

У п. 6 рішення від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Отже, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 є доведеність факту їх спільного проживання протягом останніх п`яти років (на момент відкриття спадщини), як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, ведення спільного господарства, наявність між ними взаємних прав і обов`язків.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року справі № 552/196/20 викладено висновок, що власне ставлення позивачки до померлої, періодичне придбання продуктів харчування та участь в сплаті комунальних послуг, а згодом і похованні, не є підтвердженням факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, їх пов`язаності спільним побутом та взаємними правами і обов`язками, що в розрізі зі статті 1264 ЦК України, дає право на спадщину.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років до дня смерті спадкодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, надавши належну оцінку наданим позивачкою доказам, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову, оскільки позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується паспортом, ОСОБА_3 на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з останньою ніхто не мешкав та не був зареєстрований, що підтверджується довідками Хлібодарської селищної ради № 2095 № 2096 від 03.12.2019 року.

Разом з викладеним, апеляційний суд звертає у вагу на те, що під час розгляду справи позивач зазначала, що проживала у сусідніх квартирах з ОСОБА_3 , тобто кожен мав власне житло, позивач мала сім`ю, а саме: матір ОСОБА_4 1943 року народження, яка відповідно станом на час спірних правовідносин була особою похилого віку та доньку 2009 року народження, яка у період з 2013 року по 2019 рік була малолітньою особою.

Положення ст. 3 СК України визначає перелік підстав створення сім`ї. Перелік цей не є вичерпним. Підставами створення сім`ї є шлюб (стаття 21 СК України), кровне споріднення, усиновлення (стаття 207 СК України). Також сім`я може створюватися на інших підставах, що не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Враховуючи викладене, факт проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_3 не знайшов свого підтвердження, оскільки наявні в матеріалах справи докази не свідчать про постійне проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю постійно та навпаки встановлено та позивачем не заперечується, що вона має власну сім`ю та малолітню дитину, а тому суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження обставин, які свідчать про проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю щонайменше п`ять років, що давало б підстави для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3 .

Акт про проживання осіб однією сім`єю від 21.05.2021 року, складений мешканцями будинку, засвідчений старостою Хлібодарського стратостинського округу Авангардівської селищної ради Козачок В. листом № 04-23 від 25.05.2021 року не містить конкретних відомостей щодо обставин проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , з матеріалів справи не вбачається чи перебували особи які підписали відповідний акт, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 безпосередньо за адресою спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 та на підставі чого дійшли висновку про проживання останніх однією сім`єю.

Показами наданими позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції підтверджуються обставини здійснення догляду за ОСОБА_3 та надання їй допомоги, які не свідчить про виникнення сімейних правовідносин, та не є тотожним із фактом проживання однією сім`єю.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що показами свідків підтверджуються обставини спільного проживання не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Пояснення свідків, на які посилається позивачка, як на докази обґрунтованості позову не підтверджують саме факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме: наявність спільного бюджету, спільного харчування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, а свідчать про допомогу по господарству, здійснення догляду, спілкування, що не є тотожнім змісту поняття сім`ї.

Зокрема свідок ОСОБА_10 зазначила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 жили кожен у своїй квартирі, позивач доглядала за померлою з усіх питань. Свідку ОСОБА_6 обставини спільного проживання у нічний час також не відомі. Також свідки пояснювали, що неодноразово бачили ОСОБА_3 як у квартирі позивача, так і на роботі, однак жоден з них не повідомив обставин перебування дитини позивача у квартирі померлої.

З пояснень самої ОСОБА_1 , наданих у судовому засіданні, призначеному на 30.05.2022 року вбачається, що їжу для себе та своєї дитини остання готувала у своїй квартирі. Зазначаючи про те, що власні кошти позивач витрачала на сплату комунальних послуг, придбання їжі для ОСОБА_3 , оплату транспортування в лікарні, проте відповідних доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надала.

Надаючи оцінку показам свідків, апеляційний суд звертає увагу на те, що останнім обставини щодо наявності речей позивача у квартирі відповідача, не повідомлені.

Крім того, показаннями свідків, за відсутності інших належних доказів, не може бути встановлений факт постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю (постанова Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20).

Доказів проживання однією сім`єю, наявності особистих речей позивачки у квартирі померлої, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, спільних покупок та витрат, участі в утриманні житла, його ремонті, позивачкою як суду першої, так і апеляційній інстанцій не надано.

З наданих позивачем відеозаписів, долучених до матеріалів справи, з урахуванням пояснень наданих позивачем та свідками під час розгляду справи, вбачається, що події зафіксовані на відеозаписах відбувались після повернення ОСОБА_3 від відповідача у 2018 році, тому останніми не підтверджується факт спільного проживання однією сім`єю саме у період протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини.

Також, як слушно зазначив суд першої інстанції, на відеозаписах зафіксовано, як позивач кормить ОСОБА_3 , а також здійснює гігієнічні процедури. На відеозаписі також присутні і інші особи, які допомагають позивачу.

Декларація № 0001-МТ84-АЕ00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу у Біляївському районному центрі первинної медико-санітарної допомоги, укладена ОСОБА_3 05.10.2018 року із зазначенням довіреної особи пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом - позивача, не спростовує висновків про недоведеність факту проживання однією сім`єю у період протягом останніх п`яти років ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Також апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачем надано копію іншої Декларації № 0000-К896-0К0Т, укладеної ОСОБА_3 16.08.2018 року про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, згідно якої довіреною особою зазначено ОСОБА_11 .

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Аналогічні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/14664/21 (провадження № 61-7570св23), від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/10701/20 (провадження № 61-9778св23).

Власне ставлення позивача до померлої, здійснення догляду, гігієнічних процедур, годування, та згодом її поховання, не є підтвердженням факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, їх пов`язаності спільним побутом та взаємними правами і обов`язками, що, дає право на спадщину у відповідності до ст. 1264 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено у встановлений процесуальним законом спосіб того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини склалися відносини, що притаманні сім`ї, не доведено наявності у останніх спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, взаємних прав та обов`язків, а отже відсутні передбачені статтею 1264 ЦК України підстави для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги.

Щодо позовних вимог про усунення від права на спадкування за заповітом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений Біляївською районною державною нотаріальною конторою Одеської області від 01.11.2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-2745, в якому заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

15.06.2020 року відповідач, як спадкоємець за заповітом, звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 02.12.2020 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 31.01.2023 року, (справа № 496/3026/20) позов ОСОБА_2 до Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено, визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , протягом трьох місяців з моменту набрання рішенням законної сили.

Положеннями статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

При цьому має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем усіх складових передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України, а безпорадній стан не може бути единою та достатньою підставою для усунення спадкоємця від права на спадкування за заповітом.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 206/68/15-ц, від 08 жовтня 2018 року у справі № 441/509/16, від 24 вересня 2020 року у справі № 534/1318/17.

Оскільки позивач не довела в установленому законом порядку факт постійно проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю до дня її смерті, та відповідно того, що відноситься до четвертої черги спадкоємців за законом, відтак усунення ОСОБА_2 , спадкоємця за заповітом, від права на спадкування не призведе до виникнення у позивачки спадкових прав після смерті ОСОБА_3 , апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за заповітом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 березня 2024 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді М.В. Назарова

Н.В. Стахова