КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/9629/23 Головуючий у І інстанції - Трусова Т.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/3815/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на окрему ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, -

установив:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. у виконавчому провадженні НОМЕР_6.

Скаргу обґрунтовував тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/2965/20-ц задоволено позов Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до нього, ОСОБА_1 , про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Вказаним рішенням стягнуто з нього 26502632,50 доларів США.

На виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрите виконавче провадження НОМЕР_5.

У цьому виконавчому провадженні державний виконавець своєю постановою від 30 листопада 2020 року наклав арешт на його кошти, що містяться на відкритих рахунках в банківських установах, а постановами від 14 лютого 2022 року звернув стягнення на його пенсію та доходи в АТ «Універсал банк», Державній навчально-науковій установі «Академія фінансового управління», Київському геріатричному пансіонаті та Державній установі «Інститут економіки та прогнозування Національної академії наук України» в розмірі 20% щомісяця до виплати загальної суми боргу.

У даному виконавчому провадженні державний виконавець відмовився знімати арешт з його коштів, на які заборонено звертати стягнення згідно із ЗУ «Про виконавче провадження», а тому він оскаржив його бездіяльність до суду.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, визнано протиправною бездіяльність державного виконавця, щодо незняття арештів з рахунків боржника після отримання документального підтвердження їх призначення для зарахування заробітної плати і пенсії, а державного виконавця зобов`язано у дводенний строк з дня набрання ухвалою законної сили винести постанову про зняття арешту з карткових рахунків боржника: № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк», № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк», № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк».

В рамках виконавчого провадження НОМЕР_5 стягнуто 12810,59 грн. боргу та 1281,02 грн. виконавчого збору та в подальшому постановою державного виконавця від 01 лютого 2023 року виконавчий документ повернено стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення.

Водночас, арешт з його грошових коштів, які містяться на рахунках спеціального призначення, не було знято.

16 травня 2023 року за заявою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відкрите виконавче провадження НОМЕР_6, в рамках якого постановою державного виконавця від 16 травня 2023 року повторно накладено арешт на усі грошові кошти, які надходять на його рахунки, у тому числі і ті, що мають цільове призначення.

02 червня 2023 року він звернувся до державного виконавця із заявою про зняття арештів з грошових коштів на рахунках, на які відповідно до вимог законодавства арешт не накладається.

Посилався на те, що бездіяльність державного виконавця, щодо не розгляду вказаної заяви послугувала підставою для звернення до суду з цією скаргою.

Просив суд: зупинити стягнення на підставі виконавчого листа №753/2965/20-ц, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 11 листопада 2020 року про стягнення з нього, ОСОБА_1 26502632,50 доларів США до моменту набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

Визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Яковенка В.А., щодо залишення (незняття) арешту, накладеного на його рахунки.

Зобов`язати державного виконавця винести постанову про зняття арешту з пенсійного карткового рахунку № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк» (МФО 351005) та з карткових рахунків, які використовуються для отримання заробітної плати, а саме: № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк» (МФО 305299); № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк» (МФО 300335).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року зазначену вище скаргу задоволено частково.

Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. у виконавчому провадженні НОМЕР_6, щодо незняття арешту з карткових рахунків боржника ОСОБА_1 не пізніше наступного робочого дня після отримання документального підтвердження, що вказані рахунки призначені для зарахування на них заробітної плати та пенсії.

Зобов`язано державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. не пізніше наступного робочого дня з дня набрання ухвалою законної сили винести постанову про зняття арешту з карткових рахунків боржника ОСОБА_1 , а саме: № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк» (МФО 351005); № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк» (МФО 305299); № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк» (МФО 300335).

Крім цього, окремою ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року зобов`язано Департамент виконавчої служби Міністерства юстиції України вжити заходів, щодо усунення причин та умов, що сприяють порушенням вимог ЗУ «Про виконавче провадження» державними виконавцями відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Не погоджуючись з ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що дії державного виконавця були вчиненні у відповідності до ч. 1 та ч.2 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», якою передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведеного опису.

Постанова про арешт майна (коштів) божника виносить виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Висновки суду першої інстанції суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 20 квітня 2022 року по справі №756/8815/20.

Головному державному виконавцю, у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», не надходило підтверджуючих документів від фінансових установ (AT «УкрСиббанк», ПАТ КБ «ПриватБанк», АТ «Райффайзен Банк»), в яких відкриті карткові рахунки боржника - ОСОБА_1 , з інформацією про спеціальний режим використання рахунків боржника та/або звернення стягнення на кошти, що знаходяться на цих рахунках.

Більш того фінансовими установами АТ «УкрСиббанк», ПАТ КБ ПриватБанк», АТ «Райффайзен Банк» було виконано постанову головного державного виконавця від 16 травня 2023 року, прийняту в рамках виконавчого провадження НОМЕР_6, та накладено арешт на грошові кошти боржника, а отже, у державного виконавця не було достатніх правових підстав для зняття арешту з грошових коштів боржника, що знаходяться в AT «УкрСиббанк» (МФО 351005), ПАТ КБ «ПриватБанк» (МФО 305299), АТ «Райффайзен Банк» (МФО 300335) відповідно до вимог, викладених боржником у своєму листі від 01 серпня 2022 року.

Крім того, боржник ОСОБА_1 у своєму листі від 02 червня 2023 року просив державного виконавця зняти накладений арешт з пенсійного карткового рахунку та двох карткових рахунків в банківських установах.

При цьому, державним виконавцем відповідно до Постанови від 16 травня 2023 року, прийнятої в рамках виконавчого провадження НОМЕР_6, не було накладено арешту на пенсійний картковий рахунок та два карткових рахунки в банківських установах, про які йдеться у листі боржника від 02 червня 2023 року, а було накладено арешт «...на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках...».

Вказує, що головний державний виконавець, в силу закону, не міг задовольнити вимоги листа боржника від 02 червня 2023 року про зняття арешту з пенсійного карткового рахунку та двох карткових рахунків в інших банківських установах, адже по-перше: ним не було вчинено дій з накладення таких арештів на карткові рахунки, а по-друге: п. 1 ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено зняття арешту з майна (грошових коштів) боржника, а не зняття арешту з рахунків, що належать банківській установі та надані для використання клієнту банку - боржнику ОСОБА_1 .

Поданий боржником до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України лист від 02 червня 2023 року, не містив законних вимог, які міг вчинити головний державний виконавець в силу відсутності повноважень, що надані йому ЗУ «Про виконавче провадження».

Крім того, боржником ОСОБА_1 було надано у вигляді доказів того, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом наступні документи: Довідка про доходи №165 від 01 червня 2023 року видана Київським геріатричним пансіонатом, з якої чітко вбачається відсутність відрахувань до ДВС 20%.; Копію виписки по надходженням по карті/рахунку, виданої АТ «КБ «ПриватБанк», з якої вбачається, що картковий рахунок не використовується виключно для цільового зарахування заробітної плати; Довідка про доходи №276918, видана пенсіонеру ОСОБА_1 , з якої взагалі незрозуміло, чи були відрахування до ДВС в розмірі 20%; Довідка №77070-19-1/21 від 31 травня 2023 року, видана Міністерством фінансів України державна навчально-наукова установа «Академія фінансового управління», з якої вбачається відсутність будь-якого відрахування до ДВС в розмірі 20%; Довідка №41 від 31 травня 2023 року, видана ДУ «Інститут економіки та прогнозування НАН України», з якої вбачається відсутність до червня 2022 року відрахувань до ДВС в розмірі 20%; Копія виписки за картковим рахунком клієнта, видана АТ «Укрсиббанк», з якої вбачається, що картковий рахунок не використовується виключно для цільового зарахування пенсії, на ньому зберігаються власні кошти боржника.

Таким чином, документи надані, боржником ОСОБА_1 , не підтверджують ані відрахування до ДВС в розмірі 20% (на що може претендувати стягувач), ані походження отриманого доходу, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

В свою чергу, не з`ясування Дарницьким районним судом м. Києва в оскаржуваній ухвалі цих обставин свідчить про передчасність застосування положень ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження».

Такі дії суду першої інстанції свідчать про неврахування правових позицій Верховного Суду, що зазначені у постанові від 20 квітня 2022 року по справі №756/8815/20.

Із правових висновків зазначеної постанови Верховного Суду вбачається, що суди під час розгляду скарг на дії державного виконавця про накладення арешту на грошові кошти боржника повинні з`ясувати: правову природу походження коштів боржника, що знаходяться на рахунках; чи було здійснено відрахування до ДВС в розмірі 20% (на що може претендувати стягувач); походження отриманого доходу - чи він є заробітною платою, пенсією, стипендією іншим видом доходу на який заборонено звернення стягнення законом.

Дарницьким районним судом м. Києва в оскаржуваній ухвалі не було з`ясовано вказаних питань, а докази, які надані боржником ОСОБА_1 , не свідчать про правову природу ходження коштів боржника, що знаходяться на рахунках, здійснення відрахувань до ДВС в розмірі 20% та походження отриманого доходу від юридичних осіб.

Також, в резолютивній частині оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначає: «... Зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. не пізніше наступного робочого дня з дня набрання ухвалою законної сили винести постанову про зняття арешту з карткових рахунків боржника ОСОБА_1 , а саме: НОМЕР_4 в АТ «УкрСиббанк» (МФО 351005); НОМЕР_2 в ПАТ КБ «ПриватБанк» (МФО 305299); НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк» (МФО 300335)...».

Зазначене Дарницьким районним судом м. Києва в оскаржуваній ухвалі зобов`язання для державного виконавця повністю суперечить положенням діючого законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Частиною 4 статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» вказані підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів).

Отже, на законодавчому рівні чітко визначено, що накладення арешту та його зняття можливе лише з майна (коштів) боржника.

В свою чергу, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зобов`язав державного виконавця винести постанову про зняття арешту з карткових рахунків боржника ОСОБА_1 , що повністю суперечить закону.

Отже, суд діяв помилково та неправомірно, в порушення вимог статті 56 ЗУ «Про виконавче провадження», так як не встановив жодної обставини протиправності оскаржуваної постанови виконавця про арешт яка існувала би станом на момент її винесення.

Просив суд, скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Крім цього, апеляційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року подав і відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій посилався на те, що ухвала постановлена судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що в абзаці другому частини другої статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» чітко зазначено: «Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої ті 34 цього Закону».

Іншого порядку зняття арешту з рахунку даною статтею не передбачено.

Таким чином, саме на банківську установу, де відкрито рахунок боржником, покладено повноваження щодо повернення постанови виконавця без виконання у разі визначення рахунків із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Крім того, суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу фактично дає змогу боржнику не виконувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб майнову шкоду у розмірі 26502632,50 доларів США, нівелюючи частину 1 та 2 ст.129-1 Конституції України де визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав.

Частиною 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено перелік підстав для зняття арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Отже, з урахуванням наведених норм закону державним виконавцем не було порушено вимоги Закону, а підстави для визнання протиправною бездіяльність Відділу відсутні.

Просив суд, скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Також, не погоджуючись з окремою ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій посилався на те, що вона є незаконною, необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції допустив невірне тлумачення норм матеріального права та порушив норми процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядок, встановленому виконавчим документом і ЗУ «Про виконавче провадження» (ст.18).

Основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

В абзаці другому частини другої статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» чітко зазначено: «Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої ті 34 цього Закону».

Іншого порядку зняття арешту з рахунку даною статтею не передбачено.

Таким чином, саме на банківську установу, де відкрито рахунок боржником, покладено повноваження щодо повернення постанови виконавця без виконання у разі визначення рахунків із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Отже, державним виконавцем не було порушено вимоги ЗУ «Про виконавче провадження», а підстави для винесення окремої ухвали, у суду першої інстанції, були відсутні, оскільки державний виконавець не виносив постанови про накладення арешту на рахунки боржника для отримання заробітної плати або пенсії, а на грошові кошти, які містяться на рахунках боржника, без уточнення, що свідчить про те, що банк мав відмовити у накладенні арешту.

Просив суд, апеляційну скаргу скасувати окрему ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року.

На апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року ОСОБА_1 подав відзиви, посилаючись на законність та обґрунтованість вказаної ухвали.

Просив в задоволенні апеляційних скарг відмовити, а ухвалу суду першої інстанції від 27 червня 2023 року залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на окрему ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року, на адресу Київського апеляційного суду від учасників справи не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвал суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження НОМЕР_5 з примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва у цивільній справі №753/2965/20-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі 26502632,50 доларів США.

В рамках даного виконавчого провадження державний виконавець своєю постановою від 30 листопада 2020 року наклав арешт на кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

На виконання цієї постанови було накладено арешт на кошти боржника, що знаходяться на рахунках, призначених для отримання заробітної плати та пенсії, а саме: № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк» (МФО 351005); № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк» (МФО 305299); № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк» (МФО 300335).

Постановами державного виконавця від 14 лютого 2022 року звернуто стягнення на пенсію та доходи боржника в АТ «Універсал банк», Державній навчально-науковій установі «Академія фінансового управління», Київському геріатричному пансіонаті та Державній установі «Інститут економіки та прогнозування Національної академії наук України» в розмірі 20% щомісяця до виплати загальної суми боргу.

01 серпня 2022 року боржник звернувся до органу державної виконавчої служби із заявою про зняття арешту з грошових коштів на вказаних рахунках до якої, зокрема, додав копії довідок про доходи та виписки по картковим рахункам.

В.о. заступника директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень своїм листом від 22 серпня 2022 року відмовив у задоволенні цієї заяви, після чого боржник оскаржив бездіяльність державного виконавця Мурихіна С.В., щодо незняття арешту з рахунків до суду в порядку, передбаченому статтями 447-449 ЦПК України (цивільна справа №753/9581/22).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. у виконавчому провадженні НОМЕР_5, щодо незняття арешту з карткових рахунків боржника ОСОБА_1 після отримання документального підтвердження, що вказані рахунки призначені для зарахування на них заробітної плати та пенсії; зобов`язано головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. у дводенний строк з дня набрання ухвалою законної сили винести постанову про зняття арешту з карткових рахунків боржника ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк» (МФО 351005), № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк» (МФО 305299), № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк» (МФО 300335).

Постановляючи вищевказану ухвалу, суд виходив із того, що державний виконавець, діючи у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язаний був зняти арешт з коштів на рахунках боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надання боржником документів, які підтверджують, що на ці кошти заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а у разі недостатності наданих боржником документів для підтвердження спеціального призначення цих рахунків мав витребувати відповідну інформацію від банківських установ.

З таким висновком суду першої інстанції погодився Київський апеляційний суд, який своєю постановою від 24 травня 2023 року відмовив у задоволенні апеляційних скарг Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а ухвалу суду Дарницького районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року залишив без змін.

Постановою державного виконавця від 01 лютого 2023 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Зі змісту цієї постанови вбачається, що в рамках виконавчого провадження з боржника стягнуто борг за виконавчим документом в сумі 12810,59 грн. та виконавчий збір в сумі 1281,02 грн.

Своє рішення державний виконавець мотивував тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними, а згідно з пунктом 10-2 Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ «Про виконавче провадження» припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

У подальшому, на виконання судового рішення у цивільній справі №753/9581/22 державним виконавцем в рамках виконавчого провадження НОМЕР_5 винесено постанову від 12 червня 2023 року про зняття арешту з рахунків боржника ОСОБА_1 НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .

09 травня 2023 року стягувач повторно пред`явив виконавчий лист №753/2965/20-ц до примусового виконання шляхом подання заяви про примусове виконання рішення до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

У заяві про примусове виконання рішення стягувач зазначив відомості про кошти боржника на рахунках в АТ «УкрСиббанк», АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Райффайзен Банк» та просив накласти на них арешт.

16 травня 2023 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком В.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_6.

Постановою державного виконавця від цієї ж дати (16 травня 2023 року) накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів в розмірі 24502632,50 доларів США.

На виконання цієї постанови знову було накладено арешт на кошти боржника, що знаходяться на рахунках, призначених для отримання заробітної плати та пенсії, а саме: № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк» (МФО 351005); № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк» (МФО 305299); № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк» (МФО 300335), що підтверджується виписками по картковим рахункам і не оспорюється органом державної виконавчої служби та стягувачем.

02 червня 2023 року боржник в особі представника ОСОБА_2 звернувся до державного виконавця Яковенка В.А. із заявою про зняття арешту з грошових коштів на рахунках, що мають цільове призначення, до якої додав копії судових рішень у цивільній справі №753/9581/22, довідок про доходи та виписок по картковим рахункам.

Представник органу державної виконавчої служби визнала, що станом на дату розгляду цієї справи заява боржника про зняття арешту з грошових коштів на банківських рахунках державним виконавцем не розглянута.

Постановляючи ухвалу від 27 червня 2023 року про часткове задоволення скарги боржника, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, діючи у відповідності з вимогами ЗУ «Про виконавче провадження», зобов`язаний був зняти арешт з коштів на рахунках боржника не пізніше наступного робочого дня, а у разі недостатності наданих боржником документів для підтвердження спеціального призначення цих рахунків - витребувати відповідну інформацію від банківських установ.

Наведене означає, що при розгляді заяви представника боржника про зняття арешту з коштів на рахунках, призначених для зарахування на них пенсії та заробітної плати, державний виконавець діяв неправомірно та не у відповідності з вимогами ЗУ «Про виконавче провадження», а відтак порушені права та законні інтереси боржника (право на отримання винагороди за працю та право на соціальний захист).

Постановляючи окрему ухвалу від 26 червня 2023 року, суд першої інстанції виходив з того, що державними виконавцями органів державної виконавчої служби і раніше неодноразово допускались випадки порушення та довільного трактування положень ЗУ «Про виконавче провадження», повного ігнорування вимог ЦПК України щодо виконання судових рішень у цивільних справах.

Таким чином, суд першої інстанції, зобов`язав вжити заходи, як структурному підрозділу Міністерства юстиції України, який здійснює державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями, надає державним виконавцям роз`яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень, забезпечує контроль за роботою структурних підрозділів територіальних органів Міністерства юстиції України, що забезпечують здійснення повноважень у сфері примусового виконання рішень, Департаментом виконавчої служби для усунення порушень причин і умов, що сприяли вчиненню державними виконавцями відділу примусового виконання рішень порушень законодавства та прав учасників виконавчого провадження.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією бо бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Виходячи зі змісту ст. 451 ЦПК України, скарга підлягає задоволенню лише при встановленні, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця прийняті або вчинені не у відповідності до вимог закону, поза межами повноважень суб`єкта оскарження і права чи свободи заявника були порушені.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України.

Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін.

Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень.

Якщо вбачати у ст. 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

За змістом ст.ст. 1, 5 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному ст. 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Загальний порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначений в ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», так звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному ст. 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до ст.15-1 ЗУ «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до ст.19-1 ЗУ «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до ст.26-1 ЗУ «Про теплопостачання», ст. 18-1 ЗУ «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до ЗУ «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

При цьому ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження», встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Статтею 56 ЗУ «Про виконавче провадження», передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до ч. 3 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження», не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Відповідно до п. 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

З наведених норм права вбачається, що виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом.

При цьому, саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч. 3 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження» повинен визначити статус рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження коштів на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження».

Судом установлено, що банки, прийнявши до виконання постанову про арешт коштів боржника на рахунках, не повідомили державного виконавця про призначення цих рахунків для зарахування на них пенсії та заробітної плати, і тим самим порушили банківське законодавство та ЗУ «Про виконавче провадження».

Разом з тим, норма ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження», надає сторонам виконавчого провадження право заявляти клопотання, а ст. 18 цього Закону зобов`язує виконавця розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання, суд вважає, що боржник, звернувшись до державного виконавця із заявою про зняття арешту з коштів на рахунках та надавши документальне підтвердження призначення цих рахунків для зарахування пенсії та заробітної плати, скористався своїм законним правом на захист своїх прав та інтересів у спосіб, визначений законом.

За таких обставин державний виконавець, діючи у відповідності з вимогами ЗУ «Про виконавче провадження», як вірно зазначив суд першої інстанції, зобов`язаний був зняти арешт з коштів на рахунках боржника не пізніше наступного робочого дня, а у разі недостатності наданих боржником документів для підтвердження спеціального призначення цих рахунків - витребувати відповідну інформацію від банківських установ.

Підстави та порядок зняття арешту з майна (коштів) боржника регламентований ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження».

Однією з підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (п.1 ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 ч. 1 ст. 34 цього Закону.

Враховуючи викладене, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що ухвала судді Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року постановлена з дотриманням вимог процесуального та матеріального законів, підстави для її скасування відсутні.

Не заслуговують на увагу та відхиляються судом апеляційної інстанції, як безпідставні доводи апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про те, що саме на банківську установу, де відкрито рахунок боржником, покладено повноваження, щодо повернення постанови виконавця без виконання у разі визначення рахунків із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, у разі недостатності наданих боржником документів для підтвердження спеціального призначення цих рахунків державний виконавець мав би витребувати відповідну інформацію від банківських установ.

Інші доводи апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, висновків суду першої інстанції, не спростовують і на законність постановленої ухвали не впливають.

Доводи апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, щодо не з`ясування судом першої інстанції зокрема, чи було здійснено відрахування до ДВС в розмірі 20%, колегією суддів не беруться до уваги, враховуючи наступне.

Пунктом 7.4 розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що контроль за правильним і своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника здійснюється державним виконавцем за власною ініціативою, в тому числі за заявою стягувача шляхом перевірки правильності відрахувань підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами та фізичними особами - підприємцями, з якими боржник перебуває у трудових відносинах, про що складається відповідний акт.

Таким чином, у разі якщо, у стягувача виникло питання, щодо правильного і своєчасного відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника, останній не був позбавлений можливості звернутися до відповідних установ та/або до державного виконавця з цього приводу.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

В частині оскарження Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України окремої ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що боржником ОСОБА_1 вже оскаржувалась бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, щодо незняття арешту з грошових коштів на тих же карткових рахунках ( НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк»; НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк»; НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен Банк»), що були арештовані в рамках виконавчого провадження НОМЕР_5 (цивільна справа №753/9581/22).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, було визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Мурихіна С.В., щодо незняття арешту з вказаних карткових рахунків та зобов`язано винести постанову про зняття з них арешту у дводенний строк з дня набрання ухвалою законної сили.

При прийнятті цього рішення суд виходив із того, що на вказані рахунки боржника надходить заробітна плата та пенсія, а боржник, звернувшись до державного виконавця із заявою про зняття арешту з коштів на рахунках та надавши документальне підтвердження підстав для такого зняття, реалізував свої права, передбачені ЗУ «Про виконавче провадження».

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що державний виконавець, діючи у відповідності з вимогами ЗУ «Про виконавче провадження», зобов`язаний був зняти арешт з коштів на рахунках боржника у строк, встановлений ч. 2 ст. 59 цього Закону, а у разі недостатності наданих боржником документів для підтвердження підстав для зняття арешту з коштів - витребувати відповідну інформацію від банківських установ.

08 травня 2023 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повторно пред`явив виконавчий документ до примусового виконання, у зв`язку з чим державний виконавець Яковенко В.А. відкрив виконавче провадження НОМЕР_6.

В рамках даного виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках, також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів в розмірі 24502632,50 доларів США.

На виконання цієї постанови було повторно накладено арешт на кошти боржника, що знаходяться на його рахунках в АТ «УкрСиббанк», АТ КБ «Приватбанк» та в АТ «Райффайзен Банк», призначених для отримання заробітної плати та пенсії.

Дізнавшись про повторний арешт коштів на рахунках, накладення арешту на які заборонено законом, 02 червня 2023 року боржник звернувся до державного виконавця Яковенка В.А. із заявою про зняття з них арешту, до якої додав копії судових рішень у цивільній справі №753/9581/22, довідок про доходи та виписок по картковим рахункам.

Проте, ігноруючи висновки суду, викладені у чинному судовому рішенні, державний виконавець Яковенко В.А. не прийняв рішення про зняття арешту з коштів на рахунках боржника у строк, визначений ЗУ «Про виконавче провадження» та п. 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, і тим самим допустив неправомірну бездіяльність.

Відповідно до положень статей 124, 129 Конституції України та ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Конституційний принцип обов`язковості виконання рішення суду реалізується, зокрема, на стадії виконавчого провадження, яке являється завершальною стадією судового провадження, спрямованою на реальне поновлення порушених прав.

За приписами ст.2 цього ЗУ «Про виконавче провадження», засадами виконавчого провадження є верховенство права; обов`язковість виконання рішень; законність; диспозитивність; справедливість; неупередженість та об`єктивність; гласність та відкритість виконавчого провадження; розумність строків виконавчого провадження; співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Право сторін виконавчого провадження на оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавця, надання додаткових матеріалів, заявлення клопотань, надання усних та письмових пояснень і заперечень проти клопотань інших учасників виконавчого провадження тощо передбачене нормою ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження», а ст. 18 цього Закону зобов`язує виконавця розглядати такі заяви та клопотання в установлені законом строки.

Статтею 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавцю надано право отримувати від банків та інших фінансових установ, небанківських надавачів платіжних послуг, емітентів електронних грошей інформацію про наявність рахунків/електронних гаманців та/або стан рахунків/електронних гаманців боржника, рух коштів та операції за рахунками/електронними гаманцями боржника.

За приписами ч. 2 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження», забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

За змістом ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження», до таких рахунків відносяться, зокрема, рахунки, на які надходить заробітна плата, пенсія, стипендія та інші доходи боржника, розмір відрахувань з яких не може перевищувати 20 відсотків.

Відповідно до ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 ч. 1 ст. 34 цього Закону.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що неправомірна бездіяльність державного виконавця призвела до порушення прав боржника ОСОБА_1 на отримання винагороди за працю та пенсії, за захистом яких він змушений був повторно звертатись до суду.

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час постановлення окремої ухвали пронеобхідність повідомлення Департамент виконавчої служби Міністерства юстиції України про порушення державними виконавцями органів державної виконавчої служби та довільне трактування положень Закону України «Про виконавче провадження», повного ігнорування вимог Цивільного процесуального кодексу, щодо виконання судових рішень у цивільних справах та зобов`язання вжити заходів для усунення таких порушень причин і умов, що сприяли вчиненню державними виконавцями відділу примусового виконання рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та окрема ухвалаДарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст.7,367,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Окрему ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 березня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба