УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року

м. Київ

справа № 201/8409/23

провадження № 61-2711ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Русинчука М. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Юрченком Ігорем Олексійовичем , на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

18 липня 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е. П., про визнання заповіту недійсним.

Крім того, ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження майна, а саме:

- земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :02:108:0001, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 101;

- домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 01;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 01;

- все інше майно, все те що належало спадкодавцю ОСОБА_4 на момент її смерті, а також все те, на що вона мала право, зокрема на частку у спадщині після її сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до прийняття рішення по справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2023 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року, заяву ОСОБА_3 задоволено частково.

Заборонено відчуження майна, а саме:

- земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :02:108:0001, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 101;

- домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 01;

- квартири за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 01.

В іншій частині у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

заява містить обґрунтовані припущення вважати, що між сторонами існує спір щодо спадкового майна та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Запропонований вид забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження майна є співмірним заявленим позовним вимогам.

В частині накладення заборони на все інше майно, все те, що належало спадкодавцю ОСОБА_4 на момент її смерті, а також все те, на що вона мала право, зокрема на частку у спадщині після її сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви за відсутністю конкретизації позивачем цього майна.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, оскільки запропонований вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами, між сторонами існує спір про право на спадщину, існують обґрунтовані підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити або ускладнити можливе рішення суду про задоволення позову.

23 лютого 2024 року адвокат Юрченко І. О. в інтересах ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені судові рішення прийняті без урахування висновків Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19, від 28 березня 2019 року у справі № 824/239/2018, від 19 червня 2019 року у справі № 201/12570/18, від 03 липня 2019 року у справі № 127/220/19, оскільки суди не врахували, що запропонований спосіб забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позовними вимогами немайнового характеру, безпідставне забезпечення позову призводить до порушення прав та законних інтересів відповідача, крім того заява не містить обґрунтувань наявності ризиків відчуження спірного майна, саме лише посилання на це не є підставою для забезпечення позову. Посилання на те, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити або ускладнити можливе рішення суду про задоволення позову є безпідставними, оскільки рішення суду за позовом немайнового характеру не підлягає примусовому виконанню, а позовні вимоги не містять вимог майнового характеру.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_3 обґрунтовує свої вимоги про визнання заповіту недійсним тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її баба ОСОБА_4 , після смерті якої позивач спадкує за правом представлення, на підставі статті 1270 ЦК України подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Вона оспорює дійсність складеного 16 листопада 2021 року спадкодавцем заповіту, яким ОСОБА_4 розпорядилася домоволодінням та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , квартирою АДРЕСА_3 , а також іншим майном, яке буде їй належати на момент смерті і на яке вона матиме право, на користь відповідача у справі. Зазначає, що підпис у заповіті виконаний не спадкодавцем, яка через свій стан здоров`я була або постійно на лікуванні, або вдома прикута до ліжка. До позову додано документи, які підтверджують факт спорідненості із спадкодавцем, копію оспорюваного правочину, документи щодо стану здоров`я спадкодавця, докази звернення із заявою про прийняття спадщини, докази відкриття спадкової справи.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині першій статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 зазначено, що «під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову».

Встановивши наявність підстав для забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення заяви щодо застосування заходів забезпечення позову.

Посилання у касаційній скарзі на неспівмірність заходів забезпечення позову із предметом позову про визнання заповіту недійсним є необґрунтованими, оскільки позов забезпечений забороною вчиняти певні діїщодо майна, яке є предметом спадкового спору в цій справі.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржені судові рішення прийняті без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19, від 28 березня 2019 року у справі № 824/239/2018, від 19 червня 2019 року у справі № 201/12570/18, від 03 липня 2019 року у справі № 127/220/19 є необґрунтованими, оскільки оскаржені судові рішення цим висновкам Верховного Суду не суперечать.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині четвертій статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року у справі № 201/8409/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

М. М. Русинчук