судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.
справа № 278/1646/15-ц (провадження № 61-7186 св 22)
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. розглянув в порядку письмового провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за касаційними скаргами Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2022 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року, і постановою від 10 січня 2024 року залишив ці касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитисяз огляду на таке.
1. У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК»), яке змінило назву на Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ «КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості станом на 07 травня 2015 року у сумі 74 699,06 доларів США (що за курсом Національного банку України станом на цю дату дорівнює 1 570 174,24 грн), яка складається із заборгованості за кредитом - 36 142,46 долара США; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 18 637,99 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом - 3 010,00 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором - 16 908,61 доларів США.
2. Позов мотивований тим, що 29 січня 2007 року між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ZRZ0GK00003570 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 48 805,00 доларів США на строк до 28 січня 2027 року і зобов`язався повернути його та сплатити відсотки за користування цими кредитними коштами у строки та у порядку, встановленому цим договором.
3. 29 січня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати солідарно з позичальником перед ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» за виконання ним у повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором.
4. Кредитор свої зобов`язання виконав, а ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 07 травня 2015 року у нього утворилася зазначена заборгованість.
5. Враховуючи зазначене, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вищевказану заборгованість та судові витрати.
Короткий зміст попередніх судових рішень у справі
6. Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07 липня 2015 року позов був задоволений. Але у подальшому ухвалою цього суду від 06 травня 2021 року це заочне рішення було скасоване.
7. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
8. Суд першої інстанції мотивував своє судове рішення тим, що Кредитний договір є договором про надання споживчого кредиту. Суд не встановив факт направлення позивачем боржнику вимоги, передбаченої частиною десятою статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин або окремо уточненій, далі - Закон про захист прав споживачів).
9. Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16, законодавець встановив у зазначеній нормі права спеціальний порядок стягнення як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом.
11. Наведене також узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 523/8163/15-ц та постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі № 2/2218/40/11.
12. Постановою Житомирського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року було скасоване. Апеляційний суд ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК».
13. Постановою Верховного Суду від 14 квітня 2022 року постанова Житомирського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року скасована, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
14. Постановою Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2022 року апеляційна скарга АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» залишена без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 вересня 2021 року без змін.
15. Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на вищезазначених правових висновках Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду.
16. У задоволенні позову АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за Кредитним договором у справі № 278/1837/14-ц було відмовлено. Зокрема, ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2021 року касаційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на постанову Житомирського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року у справі № 278/1837/14-ц визнана неподаною та повернута заявнику.
17. На думку апеляційного суду в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують отримання відповідачами вимоги позивача про дострокове повернення кредиту за Кредитним договором. Також позивач звернувся до суду до збігу строку, передбаченого умовами Кредитного договору. Оскільки в позові апеляційний суд відмовляє з інших підстав, не мають правового значення та не перевіряються судом доводи відповідача про припинення поруки ОСОБА_2 .
18. Додатковою постановою від 10 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд за зверненням представника ОСОБА_1 здійснив розподіл судових витрат, стягнувши з позивача на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 7 308,00 грн.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
19. 29 січня 2007 року між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ZRZ0GK00003570 (визначений вище як Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 48 805,00 доларів США на придбання житла (пункт 7.1. Кредитного договору), а також у сумі 5 805,00 доларів США на сплату страхових платежів, строком до 28 січня 2027 року, а позичальник зобов`язався ці кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк і на умовах, передбачених відповідними договором та графіком платежів.
20. Виконання позичальником зобов`язання за Кредитним договором забезпечується, зокрема, іпотекою нерухомості - квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
21. У підпункті 2.3.3. Кредитного договору сторони передбачили право позивача вимагати дострокове повернення всього кредиту, сплату процентів за фактичний період користування кредитом та інших платежів за цим договором у разі прострочення позичальником виконання зобов`язання. Зобов`язання, передбачене цим підпунктом, повинно бути виконане позичальником протягом 30 календарних днів з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги від кредитора.
22. 29 січня 2007 року між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № ZRZ0GK00003570, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за Кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник.
23. ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов`язань за Кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 07 травня 2015 року склала 74 699,06 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 07 травня 2015 року еквівалентно 1 570 174,24 грн, з яких: 36 142,46 доларів США -заборгованість за кредитом; 18 637,99 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 3 010,00 доларів США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом; 16 908,61 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за Кредитним договором.
24. Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2014 року у справі № 278/1837/14-ц був задоволений позов ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором. З ОСОБА_1 стягнута на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за Кредитним договором у сумі 56 054,41 долара США, що складається із: заборгованості за кредитом - 36 024,7 долара США, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом - 11 845,06 доларів США; заборгованості за комісією - 1 806,00 доларів США; пені - 6 378,63 доларів США.
25. 13 травня 2015 року ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» направило повідомлення від 07 травня 2015 року № 30.1.0.0/20-163 про вимогу банку до відповідних позичальника та поручителя про погашення простроченої заборгованості за Кредитним договором не пізніше п`яти днів.
26. Постановою Житомирського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року у справі № 278/1837/14-ц була задоволена апеляційна скарга ОСОБА_1 : заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2014 року було скасоване та ухвалене нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
27. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2021 року касаційна скарга АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» на постанову Житомирського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року у справі № 278/1837/14-ц визнана неподаною та повернута заявнику.
28. Сплата відповідачами будь-якої заборгованості боржника, заявленої позивачем у його позові в межах цієї судової справи, після його звернення до суду судами не встановлена.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
29. У липні 2022 року представник АТ «КБ «ПРИВАТБАНК»адвокат Мусійченко Д. Л. подав до Верховного Суду касаційну скаргу. У цій касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
30. У вересні 2022 року представник АТ «КБ «ПРИВАТБАНК»адвокат Мусійченко Д. Л. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року, яка була прийнята апеляційним судом після подання касаційної скарги на зазначені оскаржувані судові рішення. Позивач просить скасувати цю додаткову постанову як похідну від основної постанови Житомирського апеляційного суду від 29 червня 2022 року.
Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
32. Ухвалою від 13 вересня 2023 року Велика Палата Верховного Суду (оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 10 жовтня 2023 року) повернула цю справу на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. У цій ухвалі вона роз'яснила, що її відповідний правовий висновок не є таким, що виключає право особи на судовий захист, виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, у зв'язку з чим відсутні підстави для відступу від цього правового висновку шляхом його уточнення задля можливості вирішення цієї справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
33. Касаційна скарга АТ «КБ «ПРИВАТБАНК»мотивована пунктом 1 частини другої та фактично пунктом 4 (через посилання на порушення частини третьої статті 411) частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (в редакції, чинній на момент вчинення відповідних процесуальних дій, далі - ЦПК України).
35. Крім того, позивач вважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно дійшли висновку, що відповідачі не отримували вимогу позивача про виконання прострочених зобов`язань, оскільки така вимога міститься в матеріалах справи. А відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 04 березня 2021 року у справі № 910/6835/20, направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контроля відправника.
37. Додатково зазначається, що суди попередніх інстанцій не врахували належним чином умови підпункту 2 пункту 2.3.3 Кредитного договору, який наділяє позивача правом змінювати умови цього договору, у тому числі щодо строків дострокового повернення кредиту за зверненням позивача до відповідача.
38. У зв`язку із зазначеним позивач також вважає, що підлягає застосуванню частина третя статті 411 ЦПК України.
39. Скасування основного рішення має тягнути за собою втрату сили додатковим рішенням, зокрема, відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі».
Позиція інших учасників справи
40. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не скористалися.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
41. Статтею 151-2 Конституції України визначено, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
42. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 липня 2002 року № 15?рп/2002 констатував, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Мотивуючи своє рішення Конституційний Суд України наголосив на тому, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.
43. Для забезпечення судового захисту Конституція України у статті 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами, неприпустимості делегування функцій судів та їх привласнення іншими органами чи посадовими особами та визначила юрисдикцію судів. Зазначені принципи забезпечують здійснення конституційного права на судовий захист, яке не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).
44. Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.
45. Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, у тому числі у судовому порядку. До таких суб`єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб`єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.
46. Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється, зокрема, відповідно до Конституції України.
47. Кожна особа має право у порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України).
48. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
49. Сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову (частини перша та друга статті 16 ЦПК України).
50. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (згідно із пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
51. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).
52. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду (частина четверта статті 403 ЦПК України). Порядок передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначений у статті 404 ЦПК України.
53. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
54. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).
55. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України (частина друга статті 1050 ЦК України).
56. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
57. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).
58. Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону про захист прав споживачів).
59. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону про захист прав споживачів).
60. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон про захист прав споживачів застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону про захист прав споживачів у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону про захист прав споживачів. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон про захист прав споживачів.
61. Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону про захист прав споживачів зі змінами, передбаченими Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набув чинності 16 жовтня 2011 року).
64. Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
65. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
67. Звернення до суду кредитора з позовом про дострокове повернення споживчого кредиту за договором про надання цього кредиту саме по собі не замінює порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, зазначений у частині десятій статті 11 Закону про захист прав споживачів. Але цей порядок не може обумовлювати можливість захисту кредитором свого порушеного права у судовому порядку. Тобто бути критерієм відмови у позові безвідносно факту порушення відповідного права кредитора. Протилежне вступає в конфлікт з конституційними принципами, про які зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 липня 2002 року № 15?рп/2002.
68. Суд, сліпо керуючись запропонованим підходом в його абсолютистському розумінні аж ніяк не сприяє відповідно до вимог пункту 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України реалізації позивачем свого права, передбаченого частиною першою статті 4 ЦПК України за певних обставин справи.
69. Своєю ухвалою від 13 вересня 2023 року Велика Палата Верховного Суду роз'яснила, що її відповідний правовий висновок не є таким, що виключає право особи на судовий захист, виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя. Тобто цей правовий висновок не носить абсолютистського характеру, як його сприймали суди попередніх інстанцій у цій справі, що виключає необхідність його уточнення шляхом відступу, щодо якого звертався Верховний Суд, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Відтак Верховний Суд має керуватися конкретними обставинами цієї справи у правильному застосуванні цього висновку до них, щоб не призвести до його помилкового абсолютистського застосування.
70. Частина перша статті 16 ЦПК України передбачає, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору, зокрема, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Разом з тим частина друга цієї статті прямо вказує, що особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.
71. Отже ЦПК України прямо передбачає, що суд керується у цивільному процесі тим фактом, що відновлення порушеного права сторони, яка звернулася до суду, є обов`язком порушника такого права, який не обумовлений будь-яким зверненням до цього порушника особи, права якої цей порушник порушив.
72. Частина десята статті 11 Закону про захист прав споживачів не встановлює імперативний механізм застосування відповідного порядку врегулювання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
73. Порядок, передбачений частиною десятою статті 11 Закону про захист прав споживачів, має фактично на меті забезпечити з точки зору економії зусиль судової системи визначеність його учасників з приводу того, що між ними не існує спору, а є лише непорозуміння, яке вони самі без додаткового сприяння суду здатні вирішити. Для боржника у даному випадку передбачена окрема умова, яка й захищає його від надмірних вимог через непорозуміння, й спонукає до уникнення безпідставних спорів з кредитором щодо дійсно порушених боржником своїх обов`язків за договором про надання споживчого кредиту.
74. Зазначений порядок Закону про захист прав споживачів передбачає право, а не обов`язок боржника здійснити відповідні платежі за споживчим кредитом на користь кредитора. Разом з тим право кредитора не може залежати від розсуду боржника.
75. Подання відповідної позовної заяви до суду кредитором не позбавляє боржника за споживчим кредитом можливості виконати умови частини десятої статті 11 Закону про захист прав споживачів щодо запитуваного кредитором виконання умов договору про надання споживчого кредиту у частині, яка обумовила виникнення права кредитора на вимогу про дострокове повернення споживчого кредиту.
76. Звернення до суду кредитора за умов існування порядку, передбаченого частиною десятою статті 11 Закону про захист прав споживачів, не може бути нівельоване таким порядком, якщо між сторонами існує спір щодо оцінки, зокрема, існування порушеного права кредитора за договором про надання споживчого кредиту, на підставі якого виникло право вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту.
77. По суті зазначений порядок Закону про захист прав споживачів не є порядком досудового вирішення спору або навіть врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, оскільки за наявності між кредитором (кредитодавцем) та боржником (споживачем) зазначеного спору цей порядок фактично не може бути реалізований, а спір бути вирішеним виключно на його підставі. Цей порядок спори не вирішує, а лише надає можливість боржнику протягом певного додаткового строку здійснити виконання своїх обов`язків без настання додаткових наслідків за їх порушення (фактично захищає споживачів від можливої несвідомої помилки). Але мета реалізації цього порядку недосяжна, якщо між сторонами існує спір щодо самого зобов`язання, порушення якого є підставою для вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту.
78. У зазначеному випадку саме тільки вичікування позивачем строку, передбаченого частиною десятою статті 11 Закону про захист прав споживачів, якщо відповідач не згоден із заявленою вимогою не має сенсу, оскільки не здатне призвести до ефективного захисту порушеного права (якщо воно справді порушене), а також до вирішення спору між сторонами договору про надання споживчого кредиту.
79. Також зазначений порядок Закону про захист прав споживачів не може скасувати вимогу частини другої статті 16 ЦПК України за наявності дійсного порушення боржником (споживачем) договору про надання споживчого кредиту, яке дає право вимоги дострокового повернення цього кредиту, оскільки це право випливає не з вимоги кредитора, а, зокрема з критеріїв, визначених частиною десятою статті 11 Закону про захист прав споживачів. Лише за результатом безспірного виконання цього порядку саме боржником вимога кредитора про дострокове повернення всього споживчого кредиту втрачає чинність. Тобто частина десята статті 11 Закону про захист прав споживачів не спрямована на втрату кредитором у разі відсутності його відповідної вимоги права на дострокове повернення споживчого кредиту, а передбачає втрату права саме боржника уникнути виконання такої вимоги кредитора у разі нездійснення певної дії, обов`язковість якої не залежить від вимоги кредитора в силу приписів частини другої статті 16 ЦПК України, частини першої статті 526, частини першої статті 1050 ЦК України тощо.
80. Якщо боржник у судовому спорі заперечує проти виконання своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, з вимогою про виконання яких кредитор звернувся до суду, або не визнає їх, а невиконання цих зобов`язань має наслідком право кредитора на дострокове повернення споживчого кредиту за відповідним договором, то невиконання порядку звернення кредитора з вимогою, передбаченого частиною десятою статті 11 Закону про захист прав споживачів, саме по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову у частині, яка стосується дострокового стягнення всієї суми споживчого кредиту. В даному випадку суд має розглядати цей спір по суті заявлених вимог та встановлювати їх обґрунтованість, чого суди попередніх інстанцій не зробили у цій справі.
81. Отже, відмова суду у задоволенні позову у частині вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту на підставі відсутності вимоги кредитора, передбаченої частиною десятою статті 11 Закону про захист прав споживачів, не може бути абсолютною, а має залежати від конкретних обставин справи та враховувати чи відсутній спір сторін щодо зобов`язання боржника, невиконання якого дає підстави для вимоги про досудове повернення споживчого кредиту, на користь кого із сторін вирішується цей спір. Тільки в залежності від цього має вирішуватись питання того, чи позбавив позивач своїм позовом відповідача можливості реалізувати право уникнути вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту, передбачене частиною десятою статті 11 Закону про захист прав споживачів.
82. Враховуючи зазначене, на підставі тих обставин, які встановили суди попередніх інстанцій, вони прийняли судові рішення, які підлягають скасуванню, оскільки не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України. Оскільки оскаржувана додаткова постанова апеляційного суду від 10 серпня 2022 року щодо розподілу судових витрат є похідною від його постанови від 29 червня у цій справі, вона також підлягає скасуванню.
83. Верховний Суд позбавлений процесуального права встановлювати обставини справи, здійснювати власну оцінку доказів у справі відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.
84. Суд першої інстанції не дослідив обставини звернення позивача до відповідачів про виконання прострочених зобов'язань за Кредитним договором. Апеляційний суд також не надав повноцінної оцінки цьому питанню, загально зазначивши, що в матеріалах справи докази про отримання відповідачами вимоги позивача про дострокове повернення кредиту відсутні, не надавши оцінки реєстру поштових відправлень - рекомендованих листів з відміткою поштового оператора, який міститься у матеріалах цієї справи.
86. Оскільки судом не здійснювався перегляд судового рішення суду першої інстанції у частині питання припинення поруки ОСОБА_2 , касаційний суд позбавлений процесуального права здійснювати касаційний перегляд оскаржуваних судових рішень у цьому аспекті відповідно до вимог ЦПК України. Разом з тим, повернення справи на новий розгляд апеляційного суду є невиправданим, оскільки основне порушення у тлумаченні правових висновків Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду, з яким апеляційний суд повністю погодився, яке призвело до неналежного дослідження усіх обставин справи та передчасних висновків, наслідком яких стало судове рішення, яке не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, першочергово допустив суд першої інстанції.
На моє переконання, відповідно до зазначеного вище Верховний Суд мав задовольнити касаційні скарги ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК»- скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суддя В. В. Пророк