справа № 183/5791/23
провадження № 2/631/122/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2024 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Трояновської Т. М.,

за участі секретаря судового засідання Семенко А. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якій просить визначити місце проживання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його реєстрації або проживання.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що проживав однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилась донька - ОСОБА_3 . За твердженням позивача, їх відносини з ОСОБА_2 були припинені та фактично з серпня 2013 року вони мешкають окремо. За домовленістю між сторонами, їх спільна донька з цього часу проживає разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на повному його утриманні. За твердженнями ОСОБА_1 , саме він повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про доньку, займається її вихованням та розвитком, натомість відповідачка фактично не виконує своїх батьківських обов`язків, аліменти не сплачує, зрідка відвідує дитину та не піклується нею. Разом із тим, як вказав позивач, мати дитини вже намагалась відібрати у нього доньку, у зв`язку з цим виникли проблеми та ОСОБА_1 побоюється, що у подальшому через часті сварки з відповідачем, її недисциплінованість і безвідповідальність, остання не буде виконувати їх усних домовленостей. Також позивач вважає, що їх з ОСОБА_2 донька психологічно не готова проживати разом із матір`ю, оскільки саме він турбувався дитиною, створював для неї належні умови проживання. Зі слів ОСОБА_1 дитина має свій куточок у будинку, який обладнаний усім необхідним для дозвілля, навчання та відпочинку, він ніколи не перешкоджав відповідачці у спілкуванні з дитиною, проте вважає, що суд повинен визначити місце проживання доньки - ОСОБА_3 саме з батьком за місцем його реєстрації або мешкання.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, постановленої 19 травня 2023 року під головуванням судді Парфьонова Д. О., цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини, направлено за підсудністю до Нововодолазького районного суду Харківської області, оскільки при вирішенні питання про відкриття провадження у справі встановлено, що відповідно до повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 17 травня 2023 року № 6301.6.3-8908/63.3-23, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 червня 2023 року цивільну справу з єдиним унікальним № 183/5791/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини, прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 13 листопада 2023 року витребувано від Служби у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області письмовий висновок щодо розв`язання питання про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його реєстрації або проживання.

Ухвалами Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 січня 2024 року, від 12 лютого 2024 року та від 11 березня 2024 року відкладено розгляд справи з єдиним унікальним № 183/5791/23 (провадження № 2/631/122/24) та визнано явку позивача, ОСОБА_1 , та неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , у судове засідання обов`язковою з метою з`ясування думки дитини, яка досягла десяти років, щодо визначення місця її проживання з огляду на приписи частини 2 статті 160 Сімейного кодексу України та правового висновку Верховного Суду, викладеного, зокрема у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20).

Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини, судом не вживалось.

Позивач, ОСОБА_1 , у судове засідання, не з`явився, хоча про дату, час і місце цього засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України.

На ухвали суду, якими явку позивача, ОСОБА_1 , та неповнолітню дитину - ОСОБА_3 у судове засідання визнано обов`язковою, позивач не реагував, хоча отримував їх завчасно, зокрема у судове засідання на 11 березня 2024 року отримав 24 лютого 2024 року, на 17 квітня 2024 року отримав 28 березня 2024 року, про що свідчать наявні у матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень.

Раніше позивач на адресу суду засобами поштового зв`язку надіслав заяву, що була зареєстрована за вхідним № 5097/23-вх. від 19 вересня 2023 року, відповідно до якої просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, судове засідання провести за його відсутності.

Відповідач, ОСОБА_2 , у судове засідання також не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно та належним чином у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Правом надати відзив на позову заяву відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не скористалась

Разом із тим, у відповідності до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, на адресу суду ОСОБА_2 надіслала заяву, що була зареєстрована за вхідним № 5098/23-вх. від 19 вересня 2023 року, відповідно до якої просила розгляд справи провести за її відсутності, вказавши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, заперечень та клопотань по справі не має, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Крім того, як додаток надала копію заяви, підпис ОСОБА_2 на якій завірено 15 вересня 2023 року держаним нотаріусом Першої Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Островерховою О. А. та зареєстровано в реєстрі за № 1-349, відповідно до якої, ОСОБА_2 вказала, що не заперечує проти визначення постійного місця проживання своєї малолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Також просила суд розгляд справи з єдиним унікальним № 183/5791/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, розглянути за її відсутності, зазначивши, шо з позовом ознайомлена та визнає в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Уповноважений представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області у судове засідання теж не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Раніше представник Служби у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області С. Мирошник на електронну адресу суду надіслав заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-1338/23-вх. від 12 липня 2023 року, відповідно до якої просив розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини провести за відсутності представника Служби у справах дітей Губиниської селищної ради.

Також на виконання ухвали суду від 13 листопада 2023 року про витребування доказів представник Служби у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області С. Мирошник направив на електронну адресу суду висновок Органу опіки та піклування Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що був зареєстрований за вхідним № ЕП-2632/23-вх. від 29 грудня 2023 року.

З приводу неявки учасників процесу у судове засідання слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 статті 44 Цивільного процесуального кодексу України).

Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними (пункт 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що це вже не перша неявка у судове засідання позивача та відповідача, а також уповноваженого представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, з урахуванням наведених вище підстав та наявності в матеріалах справи письмових клопотань останніх про розгляд справи за їх відсутності, поданих згідно з частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши доводи, наведені у позовній заяві, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Вирішуючи спірні правовідносини суд насамперед бере до уваги, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Положеннями частини 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

Зі змісту позовної заяви встановлено та не оспорювалось сторонами у справі, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Від даних відносин у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Дніпропетровськ народилась донька - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10 червня 2013 року Виконавчим комітетом Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 12 (а. с. 8).

Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками ОСОБА_3 зазначено громадян України: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 .

Таким чином, на підставі зазначеного документа судом встановлено факт походження дитини від сторін по справі.

З довідки про склад сім`ї № 115 від 13 березня 2023 року, виданої Вільненським старостинським округом Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, встановлено, що вона видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підтвердження того, що він дійсно зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 і має наступний склад сім`ї: мати - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10).

Відповідно до штампу, що міститься на 11 сторінці паспорта громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_2 , виданого 08 червня 2005 року Новомосковським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ).

Відповідно до Витягу з реєстру Губиниської територіальної громади № 2023/000324820, сформованого 13 січня 2023 року Губиниською селищною радою Новомосковського району Дніпропетровської області, місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11).

Як убачається з довідки № 01-37/157, виданої 13 березня 2023 року за підписом директора Вільненського ліцею Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області ОСОБА_6, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 4 класі Вільненського ліцею Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області (а. с. 12).

З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи № 20-39/59 від 07 липня 2020 року, виданої старостою Федорівського старостинського округу № 7 Нововодолазької селищної ради Харківської області Р. С. Власенко, убачається, що за відомостями Виконавчого комітету з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області Федорівський старостинський округ № 7 місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 15 січня 1999 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 67).

Згідно висновку Органу опіки та піклування Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 3563 від 29 грудня 2023 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », враховуючи нотаріально посвідчену заяву громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було визначено за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 120 - 121).

Зі змісту наведеного висновку убачається, що органом опіки та піклування встановлено, що згідно довідки-характеристики Вільненського старостинського округу № 233 від 26 липня 2023 року на час проживання в селі Вільному компрометуючих матеріалів на гр. ОСОБА_1 до старостинського округу не надходило. Згідно довідки № 359 від 26 липня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно зареєстровані та фактично проживають громадянин ОСОБА_1 , 1988 року народження, разом із донькою ОСОБА_3 , 2013 року народження. Згідно довідки № 360 від 26 липня 2023 року за вищевказаною адресою також зареєстровані близькі родичі дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (тітка) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (баба). 30 серпня 2023 року працівника Служби у справах дітей здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 з метою обстеження житлово-побутових умов. В ході обстеження встановлено, що за вищевказаною адресою дійсно проживає малолітня дитина ОСОБА_3 , разом із дитиною проживає громадянин ОСОБА_1 , 1988 року народження (батько), громадянка ОСОБА_4 1961 року народження (баба). На момент відвідування громадянка ОСОБА_2 , 1997 року народження (мати) була присутня, зі слів приїхали відвідати доньку у свій вихідний день. Для проживання та розвитку дитини створені належні житлово-побутові умови: виокремлено місце для сну, навчання, дозвілля. Дитина забезпечена одягом та взуттям відповідно до сезону, канцелярським приладдям та гаджетом для навчання. Питання про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було розглянуте на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Губиниської селищної ради 14 вересня 2023 року. Оскільки батьки дійшли спільної домовленості з приводу даного питання, комісією вирішено за доцільне відкладення розгляду питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до надання відповідних доказових документів. До Служби у справах дітей Губиниської селищної ради надійшла нотаріально посвідчена заява громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в якій вона не заперечувала проти визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком - громадянином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 12 - 121).

Аналізу іншим письмовим доказам суд не наводить, оскільки такі докази не є належними, тобто не стосуються предмета спору.

Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України та Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10 січня 2002 року.

Частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Положеннями частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Приписами статтей 51 та 52 Конституції України, пунктом 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства».

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (стаття 11, частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я, а також право на сімейне виховання та збереження сімейних зв`язків.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 Конвенції про права дитини).

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом статей 15, 18 України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків, або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Статтею 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Аналізуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що будь-хто з батьків не наділений пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Також із аналізу вищезазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

За змістом статтей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини.

У статті 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статтей 150 - 152, 154 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 Сімейного кодексу України).

За змістом частини 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Нормами статті 157 Сімейного кодексу України урегульовано, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, яка обумовлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно із положеннями частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 Сімейного кодексу України).

У частині 1 статті 161 Сімейного кодексу України визначено що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до приписів частини 2 та 3 статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні визначаються Законом України від 05 листопада 2021 року № 1871-ІХ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Частинами 2 - 4 статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» регламентовано, що батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), який визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

У пунктах 14, 16, 17 наведеного вище Порядку передбачено, що дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання батьків або інших законних представників чи одного з них без їх згоди. Місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини . Згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису. У разі ненадання одним із батьків згоди відповідно до вимог цього пункту реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється відповідно до пункту 33 цього Порядку.

Подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку (пункт 33 «Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад»).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Таким чином, наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. Законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини в залежності від віку дитини. Так, спочатку місце проживання дитини визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками, які живуть окремо. У випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Отже, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду.

Так, із матеріалів справи судом встановлено, що спільна дитини сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій наразі виповнилось 10 років, зареєстрована та фактично проживає разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , та навчається за місцем мешкання у Вільненському ліцеї Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

Саме за місцем проживання та реєстрації для дитини - ОСОБА_3 створенні відповідні умови для проживання, розвитку та відпочинку, про що зазначено у висновку Органу опіки та піклування Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 3563 від 29 грудня 2023 року.

Мати дитини - ОСОБА_2 , як вказано у позові, мешкає окремо та має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, як свідчать наявні матеріали справи, відповідач - ОСОБА_2 заперечень щодо реєстрації місця проживання дитини разом із батьком - ОСОБА_1 не висловлювала і упродовж всього часу проживання дитини за зазначеною адресою з позивачем та на час перебування даної справи в суді не ставила питання про визначення місця проживання дитини разом із нею, оскільки жодних доказів про це в матеріалах справи немає, як і немає доказів, які б підтверджували дії відповідачки та її бажання щодо зміни місця проживання дитини. Натомість ОСОБА_2 направила на адресу суду заяву, в якій вказала, що не заперечує проти визначення постійного місця проживання своєї малолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, зі змісту позовної заяви та з інших матеріалів справи випливає, що ще до подання позову позивач і відповідачка досягли згоди щодо проживання спільної дитини з батьком - ОСОБА_1 .

Сторони за взаємною згодою врегулювали питання, необхідні для забезпечення проживання дитини саме із батьком, мати не виявляла бажання змінювати місце проживання доньки, з позовом про визначення місця проживання дитини, у тому числі із зустрічними, до суду не зверталася; перешкод у спілкуванні з дитиною відповідач не має, що також вбачається зі змісту висновку Органу опіки та піклування Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 3563 від 29 грудня 2023 року.

Разом із тим суд зазначає, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї (частина 1 статті 171 Сімейного кодексу України).

Тлумачення частини 2 статті 171 Сімейного кодексу України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить, зокрема вирішення питання про місце проживання дитини (статті 160, 161 Сімейного кодексу України).

Аналогічна норма також міститься у пункті 1 частини 1 статті 45 Цивільного процесуального кодексу України.

Разом із тим, не зважаючи на ухвали Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 січня 2024 року, від 12 лютого 2024 року та від 11 березня 2024 року, якими явка позивача, ОСОБА_1 , та неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , у судове засідання визнавалась обов`язковою, сторони не забезпечили участь дитини у судових засіданнях, у тому числі в режимі відеоконференції, що позбавило суд можливості з`ясувати думку дитини, яка досягла десяти років, щодо визначення місця її проживання разом із батьком.

Крім того, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина 4 статті 19 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини 5 статті 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з пунктом 72 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» у разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Разом із тим, при складанні висновку № 3563 від 29 грудня 2023 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », орган опіки та піклування Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області не з`ясував думку малолітньої дитини, що вбачається з його змісту. Не знайшло свого відображення у висновку й питання відношення кожного із батьків до дитини, а також не досліджено матеріальних, побутово-соціальних умов матері. При визначенні місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган опіки та піклування лише послався та врахував письмову заяву ОСОБА_2 , підпис якої у встановленому законом порядку засвідчений нотаріусом, та яка вказала, що не заперечує проти визначення постійного місця проживання своєї малолітньої дочки разом із батьком за місцем його постійного проживання.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до цивільного процесуального законодавства України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, зазначений висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами у справі. Більше того, зі змісту вказаного висновку фактично вбачається відсутність спору між батьками щодо місця проживання їх спільної малолітньої дочки.

За аналізу положень, зокрема, статтей 15 та 16 Цивільного кодексу України, статтей 8, 18 та 161 Сімейного кодексу України, статтей 2, 4, 19, 184 Цивільного процесуального кодексу України, можна дійти висновку, що кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його у судовому порядку шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи; судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини (дітей), коли батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (діти).

З огляду на викладене у сукупності відсутні підстави вважати, що на час звернення із даним позовом та на час розгляду справи у суді, між батьками малолітньої ОСОБА_3 існує спір щодо визначення її місця проживання, який би підлягав вирішенню судом на підставі частини 1 статті 161 Сімейного кодексу України, оскільки сторонами дане питання вирішено добровільно (за згодою батька та письмовою заявою матері дитини). Ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідачка не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітньої дочки, яка проживає разом із батьком і знаходиться на його утриманні, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дитини разом із батьком у позасудовому порядку, а тому правових підстав для вирішення питання про визначення місця проживання дитини із батьком на час розгляду справи не вбачається, враховуючи, що дитина й так зареєстрована і фактично проживає разом із батьком.

Будь-яких підстав вважати, що право батька дитини на визначення місця проживання із ним дочки не визнається, заперечується матір`ю дитини чи будь-ким наразі немає, докази про таке у матеріалах справи також відсутні.

Також жодних доказів того, що між сторонами виникали непорозуміння або конфлікти з приводу визначення місця проживання спільної дитини, суду надано не було.

Отже, за встановлених обставин справи та приписів діючого законодавства України суд дійшов висновку про фактичну відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання їх спільної дитини.

Разом із тим, на необхідність доведення обставин наявності спору між сторонами щодо місця проживання дитини звернув увагу Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2021 року у справі № 369/1587/19 (провадження № 61-4733св20).

Так, суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності заперечень або позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову.

З приводу заяви ОСОБА_2 про визнання позовних вимог ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне відмовити у її прийнятті виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 49 Цивільного процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до частин 1 та 2 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Від визнання позову слід відрізняти визнання фактів. Факти може визнати й позивач. Визнання стороною в суді фактів, якими друга сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, не є для суду обов`язковим. Суд може вважати визнаний факт встановленим, коли у нього не виникає сумніву в тому, що визнання відповідає дійсним обставинам справи, не порушує будь-чиїх прав та законних інтересів і не зроблено під впливом обману, насильства, погрози, помилки.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку підлягають встановленню. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17 (провадження № 61-39156св18), від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) та від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22).

В даному випадку, подана відповідачем заява про визнання позову, не може бути прийнято судом, оскільки відповідач, визнаючи позов, не наводить в заяві жодних доводів з цього приводу, в тому числі й щодо обставин, що підлягають встановленню в межах розгляду справи.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його реєстрації або проживання, належить відмовити у повному обсязі.

Водночас суд вважає за необхідно звернути увагу, що у разі виникнення нових обставин чи зміни обставин справи, зокрема у відносинах сторін по справі, в першу чергу, відносинах між батьками, місце проживання дитини може бути визначено або змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина 1, частина 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).

Таким чином в даному випадку судові витрати сторонам у справі не відшкодовуються та покладаються на позивача.

З огляду на вище викладене, керуючись статтями 1 - 5, 7, 10 - 13, 76 - 81, 83, 89, 128 - 131, 133, 137, 141, 211, 214, частиною 1 статті 223, статтею 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355, пунктом 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , із залученням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служби у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду безпосередньо, або шляхом використання підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, адреса місцезнаходження: вулиця Шевченка, будинок № 16, селище міського типу Губиниха, Новомосковський район, Дніпропетровська область, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 04338457.

Повний текст складений та підписаний 26 квітня 2024 року.

Суддя: Т. М. Трояновська