УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 596/742/23

провадження № 61-4818ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Копиченецької міської ради Чортківського району Тернопільської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Копиченецької міської ради Чортківського району Тернопільської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Гусятинський районний суд Тернопільської області рішенням від 25 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, у задоволенні позову відмовив.

28 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у вказаній вище справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій застосували норму права без врахування правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, тобто на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача.

Спірні правовідносини виникли з приводу позовної вимоги ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Дослідивши матеріали справи, суди попередніх інстанцій встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .

Зі змісту довідки № 1451 від 04 листопада 2022 року, виданої Копичинецькою міською радою Чортківського району Тернопільської області, суд встановив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_1 та на момент смерті разом із нею був зареєстрований син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 із 17 листопада 2009 року по теперішній час.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклала заповіт, посвідчений Копичинецькою державною нотаріальною конторою 25 липня 2002 року за № 393, згідно якого заповіла все майно на користь ОСОБА_3 . Зазначений заповіт на день смерті заповідача не скасовано. Спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 не заводилася. На день смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із нею був зареєстрований син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно з порядком, визначеним вимогами частини 3 статті 1268 ЦК України, спадщину він прийняв, оскільки проживав і був зареєстрований разом із спадкоємцем на день її смерті.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір

не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного

або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно

до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з учасниками справи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи

за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача або незалучення належного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц,).

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач визначив відповідачем Копиченецькуміську раду Чортківського району Тернопільської області, посилаючись на те, що є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, порушує права іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Такий підхід щодо застосування норми права у подібних правовідносин є усталеним, оскільки подібні висновки Верховний Суд неодноразово формулював у постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 200/9984/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 502/1603/18, від 24 травня 2023 року у справі № 291/559/21, від 29 січня 2024 року у справі № 607/18746/22.

Спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, втрачає право на спадкування майна. Водночас, таке право може бути поновлене в судовому порядку шляхом подання позову про надання додаткового строку для прийняття спадщини.

При вирішенні питання щодо суб`єктного складу спірних правовідносин стосовно надання додаткового строку для прийняття спадщини суд повинен, керуючись приписами цивільного законодавства, з`ясувати коло осіб, прав та обов`язків яких може стосуватися вимога про надання додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки задоволення такої вимоги прямо впливає на обсяг успадкованого ними майна.

Так у цій справі суди встановили з відповіді-роз`яснення приватного нотаріуса, що відповідно до інформації у Витягу зі Спадкового реєстру від 17 грудня 2022 року № 7 0943239 ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 . Спадкодавцем на ім`я ОСОБА_3 був складений заповіт. Суди не встановили, що ОСОБА_3 протягом строку на прийняття спадщини відмовився від прийняття спадщини, а доводи касаційної скарги не містять посилань на те, що суд апеляційної інстанції такі докази не дослідив. Враховуючи особливості конструкції приписів частини третьої статті 1268 ЦК України, суди дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , а отже вирішення питання про надання додаткового строку для прийняття спадщини стосується кола його прав та інтересів.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 686/21063/18 Верховний Суд сформулював правовий висновок про те, що можливість визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, як і питання про встановлення постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини можуть бути вирішені в судовому порядку за належного суб`єктного складу, що передбачає участь у справі як спадкоємця, так і органу місцевого самоврядування, що діє від імені територіальної громади, якій може відійти відумерла спадщина, зокрема, у разі відсутності спадкоємців.

Орган місцевого самоврядування може виступати відповідачем у спірних правовідносинах лише за умови відсутності інших спадкоємців. Суди встановили наявність інших спадкоємців, а отже дійшли обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, оскільки таким відповідачем мав бути ОСОБА_3 - спадкоємець за заповітом, який заяву про відмову від спадщини не надавав.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що суди дійшли неправильного висновку щодо факту прийняття спадщини ОСОБА_3 , оскільки він не проживав разом зі спадкодавцем, а факт реєстрації його міcця проживання не підтверджує факт спільного проживання, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до суб`єктивного та помилкового тлумачення норм права та переоцінки обставин і доказів, які були предметом аналізу судів попередніх інстанцій. Не містить касаційна скарга також посилань на порушення судами попередніх інстанцій порядку дослідження доказів на підтвердження факту проживання ОСОБА_3 окремо від спадкодавця.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга необґрунтована.

Відповідно до приписів пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Враховуючи наведене, у відкритті касаційного провадження належить відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, застосування норми права не суперечить правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Копиченецької міської ради Чортківського району Тернопільської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров