ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

24 квітня 2024 року

м. Харків

Справа № 638/20382/21

Провадження № 22-ц/818/452/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання : Носової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового приміщення, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Шишкіним О.В., -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового приміщення.

В обгрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 йому стало відомо, що його колишня дружина - ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу №4215 від 01 жовтня 2021 року продала громадянину ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,2кв.м. Право власності на вказану квартиру першим відповідачем набуто на підставі посвідченого приватним нотаріусом Звєрєвим А.М. договору дарування №1258 від 09 жовтня 2013 року. При цьому зазначає, що ОСОБА_2 набула право власності лише на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,2 кв.м, тоді як власником всього майна, яке було придбано протягом 2010-2011 років і до теперішнього часу знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 . Оскільки під час продажу квартири 01 жовтня 2021 року ОСОБА_2 не повідомила відповідачу ОСОБА_7 , що їй не належить майно, яке знаходилося у квартирі, вважає, що ОСОБА_2 шляхом обману незаконно продала покупцю все дороговартісне майно, яке зберігається у вказаній квартирі. При цьому, на його переконання квартира разом з будівельними і оздоблювальними матеріалами, усім технічним обладнанням, сантехнікою, вбудованими меблями, столярними виробами, побутовою технікою, які знаходяться у квартирі є неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Тобто ОСОБА_2 продала неподільну річ (квартиру) без його згоди, як співвласника неподільної речі. Таким чином ОСОБА_2 навмисно упевнила ОСОБА_8 у тому, що вона є одноосібним власником всього майна, яке знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 , що є обманом. З огляду на викладене вважає, що ОСОБА_2 навмисно ввела покупця квартири в оману для формування його волі, як учасника правочину, і приховала від нього обставини, які не тільки могли завадити вчиненню правочину а зробили б укладення правочину неможливим.

На підставі викладеного просить суд визнати недійсним, укладений між ОСОБА_2 і громадянином Туреччини ОСОБА_9 договір купівлі-продажу №4215 від 01 жовтня 2021 року квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,2кв.м, посвідченого приватним нотаріусом Кожемякіним А.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №01, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60719393 від 01.10.2021.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним, укладений внаслідок обману між ОСОБА_2 , і громадянином Туреччини ОСОБА_3 , договір купівлі-продажу №4215 від 01 жовтня 2021 року квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,2кв.м, посвідченого приватним нотаріусом Кожемякіним А.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №01, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60719393 від 01 жовтня 2021 року.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908грн., тобто по 454грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірна квартира належить їй особисто на праві власності, була їй подарована позивачем на підставі договору дарування від 09 жовтня 2013 року. Надані позивачем договори купівлі на протязі 2010-2011 років будівельних матеріалів, сантехніки та ін., не підтверджую факту їх використання/встановлення у спірній квартирі.

Також вказує, що позивач не був стороною оспорюваного правочину, не міг володіти інформацією щодо обставин вчинення правочину, які мають істотне значення для його укладання, а тому не міг пред`явити позов з підстав ст.ст.229, 230 ЦК України.

Крім того, оспорюваним правочином чітко визначено, що предметом купівлі-продажу є лише квартира, власником якої вона є, а не будь-які меблі чи речі, що там перебувають.

Поміж іншого звертає увагу на те, що, як зазначає позивач, речі (будівельні матеріали, меблі, сантехніка та ін.) були ним придбані у період 2010-2011 роки, в той час, як квартира була їй подарована позивачем у 2013 році.

Також із апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5 , в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд неправильно застосував положення ст.230 ЦК України, оскільки неможливо встановити факт обману без особи яку обманули.

Крім того, претензії позивача стосуються меблів та інших речей, але не стосуються безпосередньо нерухомого майна (квартири). Жодної законної підстави недійсності оспорюваного правочину позивачем не зазначено.

Вказує, що здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки власником спірної кватири є ОСОБА_2 , то вона також є власником усіх поліпшень, які були зроблені до набуття останньою квартири у власність.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_7 недостовірні відомості, а саме про те, що вона є власником всього майна, яке знаходиться у квартирі, тим самим ввела покупця квартири в оману для формування його волі, як учасника правочину, і приховала від нього обставини, які не тільки могли завадити вчиненню правочину, а зробили б укладення правочину неможливим.

Проте, погодитися із таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 09 жовтня 2013 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М., за реєстровим номером 1254, ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.24).

09 жовтня 2013 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М., за реєстровим номером 1258, ОСОБА_1 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с.26).

01 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А., за реєстрованим номером 4215, згідно умов якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 за ціною 2 700 000грн. (а.с.100-101).

У позовній заяві ОСОБА_1 , як на підставу позовних вимог посилається на те, що вказаний договір купівлі-продажу був укладений під впливом обману. Вважає, що ОСОБА_2 навмисно ввела покупця квартири в оману, запевнивши покупця, що вона є одноосібним власником всього майна, яке знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Відповідно до положень ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч.2 ст.331 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України.

За приписами ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За положеннями ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229, ст. 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16.03.2016 № 6-93цс16 та від 27.04.2016 № 6-372цс16 та в постанові Верховного Суду від 01.08.2018 по справі № 445/1011/17.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Водночас, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 910/15715/19, від 19.09.2023 у справі № 910/17098/21).

Враховуючи вищевикладене, суб?єктом введення в оману є сторона правочину і тому лише сторона договору, яка, на її думку, діяла під впливом обману, може бути позивачем у справі й звертатися до суду за захистом своїх прав.

Матеріали справи свідчать, що спірний договір купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 2021 року був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно п.4.1 цього договору стороно стверджують, що:

цей договір відповідає дійсним намірам сторін, у них відсутні заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення, умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін, про що свідчать їхні особисті підписи на цьому договорі;

цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, що вони, громадяни, які уклали та підписали цей договір розуміють значення своїх дій, що цей договір укладений ними не внаслідок помилки, обману, насильства, погрози або збігу тяжких обставин.

Сторонами договору не заперечується факт укладання спірного договору з дотримання вимог закону.

У свою чергу ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного правочину та жодним чином не міг володіти інформацією щодо обставин вчинення правочину, які маються істотне значення для його укладання.

Доказів того, що оскаржуваним правочином зачіпаються його права та інтереси позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що предметом договору купівлі-продажу є саме квартира АДРЕСА_1 (п.1.1 договору), а не речі в ній розташовані.

Згідно частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Як свідчать матеріали справи вказана квартира належала ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору дарування від 09 жовтня 2013 року, реєстровий №1258, а отже була її особистою приватною власністю відповідно до вимог ст.57 СК України, у зв?язку з чим відповідачка вправі була самостійно розпоряджатися належним їй нерухомим майном (квартирою) на власний розсуд.

Доказів того, що позивачем були здійснені поліпшення вказаної квартири, які істотно збільшили її вартість, останнім не надано та матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_1 на договір купівлі-продажу №10.070 від 09 березня 2010 року про купівлю сантехніки, договір купівлі-продажу №10.072 від 10 березня 2010 року про купівлю плитки, договір купівлі-продажу №11 від 31 березня 2010 року про купівлю кухонної техніки, купівлі-продажу №50 від 25 грудня 2010 року про купівлю елементів кухні, договір купівлі-продажу №70-А від 02 березня 2011 року про купівлю меблів, договір поставки №15/9/10 від 15 вересня 2010 року про поставку столярних виробів - колегією суддів не приймаються, оскільки останні були укладені ще до укладення договору дарування квартири 09 жовтня 2013 року, тобто набуття у власніть відповідачем ОСОБА_2 вказаної квартири.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що правові підставі для задоволення позову ОСОБА_1 з підстав ст.ст.229, 230 ЦК України відсутні.

Згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5 , задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового приміщення залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова