РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Фурдись В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання неповнолітньої дитини звернувся ОСОБА_1 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2023 року залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради до участі в даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

В судовому засіданні представник позивач заявлені позовні вимоги повністю підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд їх задоволити та розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 16 грудня 2017 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №2056; визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з її батьком, ОСОБА_1 .

Суду додатково пояснив, що позивач та відповідач з 16 грудня 2017 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом останнього року, стосунки сторін зійшли на нівець та припинилися. Спільне життя з відповідачкою не склалося, у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, через що в сім`ї відбувалися постійні сварки, які поступово призвели до того, що вони стали чужими людьми. Більше ніж пів року (на момент звернення до суду) вони не живуть однією сім`єю. У квітні 2022 року відповідачка переїхала проживати до себе за адресою АДРЕСА_1 . Відповідачка періодично працює в Польщі на заробітках. Спільна дитина донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за проживає з позивачем за адресою АДРЕСА_2 . Відповідачка планує жити і працювати за кордоном, дочкою повністю опікується позивач. Тобто, подружніх стосунків позивач з відповідачкою не підтримують, спільне господарство не ведуть, живуть окремо. Можливості та потреби зберегти сім`ю немає. За таких обставин вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, інтересам спільної дитини та відповідачки, тому звертається до суду з вимогою про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу є спільним рішенням позивача і відповідачки та відповідає інтересам кожного з них. Малолітня донька, повинна проживати із батьком, де живе нині.

В судове засідання позивач не з`явився, однак через свого представника 12 квітня 2024 року подав до суду заяву у якій, зокрема, зазначив, що «В судове засідання призначене 12.04.2024 року о 12:15 позивач з`явитись не може у зв`язку із щільним графіком роботи. Позивач позов підтримує у повному обсязі та наполягає на його задоволені та просить провести розгляд без його участі, за присутності представника позивача адвоката Сауха Руслана Петровича. Керуючись вищезазначеним, просить розгляд справи про розірвання шлюбу провести без участі позивача.». (а.с.36).

В судовому засіданні відповідачка заявлені позовні вимоги повністю визнала та не заперечила проти їх повного задоволення, зокрема не заперечила проти розірвання шлюбу між нею та позивачем. Крім того, повністю визнала позовну вимогу позивача про визначення місця проживання її спільної з позивачем малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком.

В судовому засіданні представник третьої особи підтримала висновок органу опіки та піклування №08-01/121-24 від 27.03.2024 про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що позивач та відповідач по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 грудня 2017 року.

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з якого вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 16 грудня 2017 року, про що складено відповідний актовий запис №2056. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_6 , дружини ОСОБА_6 . (а.с.5).

Від даного шлюбу позивач та відповідач мають малолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим 19 липня 2018 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, з якого вбачається, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Рівне, про що складено відповідний актовий запис №1804. Батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі тривалий час (понад пів року на день звернення позивача з даним позовом до суду) проживають окремо; їх стосунки зійшли на нівець та припинилися; у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, через що в сім`ї відбувалися постійні сварки, які поступово призвели до того, що вони стали чужими людьми; у квітні 2022 року відповідачка переїхала проживати до себе за адресою АДРЕСА_1 , періодично працює в Польщі на заробітках, подружніх стосунків позивач та відповідач не підтримують, спільне господарство не ведуть; подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення; а також те, що в судовому засіданні відповідачка заявлені позовні вимоги повністю визнала та просила суд їх задоволити, тому суд вважає, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення.

Що стосується позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітньої дитини позивача та відповідачки з батьком, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З дослідженого в судовому засіданні висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-01/121-24 від 27.03.2024 слідує: «Розглянувши матеріали справи про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки та піклування встановив.

Батьки дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 грудня 2017 року. Під час шлюбу у них народилась донька ОСОБА_4 .

До суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини звернувся ОСОБА_1 . В позовній заяві він вказав, що упродовж останнього року його стосунки з відповідачкою погіршились. Останніх пів року ОСОБА_2 проживає окремо. Періодично вона їздить на роботу за межі України.

Батько ОСОБА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_7 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира двокімнатна у новому цегляному будинку. Наявні всі вигоди. Помешкання мебльоване, обладнане сучасною побутовою технікою. Емілія має окрему кімнату, яка облаштована відповідно до її вікових потреб.

Мати дитини ОСОБА_2 надала службі у справах дітей письмове пояснення в якому вказала, що не заперечує проти визначення місця проживання малолітньої доньки з батьком ОСОБА_1 . Пояснила, що Емілія переважну кількість часу проводить з батьком, живе з ним. Мама, за можливістю, бере участь у виховані доньки, але часто буває за кордоном.

Питання про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 27.03.2024.

Розглянувши матеріали справи, комісія з питань захисту прав дитини, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 .

Керуючись ст.19, ст.160 та ст.161 Сімейного кодексу України, вважаємо за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .».

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи.

Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14- 327цс18)

У п.6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції.

Аналіз змісту вказаних норм Сімейного кодексу України свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, а дитини, яка досягла десяти років - спільна згоду батьків та самої дитини. І тільки у разі наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітніх дітей такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Тобто, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, має перебувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

Разом з тим, суд встановив, що відповідачка заявлені позовні вимоги в частині визначення місця проживання її спільної з позивачем малолітньої доньки Емілії визнала повністю, не заперечила проти їх задоволення, про що підтвердила, як в судових засіданнях під час розгляду справи по суті, так і в наданих письмових поясненнях Службі у справах дітей (а.с.34).

Отже, сторони, як це і передбачено положеннями ст.160 СК України, визначили місце проживання малолітньої доньки з батьком за взаємною згодою.

У даному випадку, не вбачається спору щодо місця проживання малолітньої дочки сторін, що стверджується на підставі зазначених вище в судових засіданнях пояснень самої відповідачки про визнання позову та письмових поясненнях наданих Службі у справах дітей, де загалом вона сама просить суд задоволити позовні вимоги позивача. Відповідачка, як мати дитини, не заперечує щодо визначення місця проживання доньки з батьком, що беззаперечно свідчить про відсутність спору між батьками про визначення місця проживання дитини та не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав позивача, які відповідачем жодним чином не порушуються, не оспорюються або визнаються.

Отже, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема у суді.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Спір у даній справі щодо місця проживання малолітньої доньки сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ініційований батьком дитини (позивачем), з яким дитина і так фактично проживає і від якого мати дитини (відповідачка) не вимагає зміни місця проживання.

Після звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідачка у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дочки безпосередньо з нею, як матір`ю, суду не надала.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що самим позивачем у позовній заяві зокрема, зазначено: «Спільна малолітня дитини подружжя: дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 буде проживати із своїм батьком ОСОБА_1 , де мешкає нині, за спільною згодою подружжя. Саме таке місце проживання спільних дітей є узгоджене між позивачем та відповідачкою та повністю відповідає інтересам спільної дитини.» (а.с.3).

Оцінюючи вищезазначене, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка і так фактично проживає з ним, між батьками дитини виник спір щодо її місця проживання, оскільки мати дитини не вимагає від батька дитини змінити місце проживання дитини, не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання дочки у позивача та не заперечує щодо подальшого проживання дитини з батьком.

В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання і той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Ці обставини підлягають перевірці судом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що вимоги про визначення місця проживання малолітньої дочки сторін позивач заявив передчасно, оскільки звернення до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймі, існувати на час вирішення справи у суді, який у даному випадку - відсутній. Тому, на підставі вищевикладеного, а також у зв`язку з відсутністю між сторонами спору щодо місця проживання малолітньої дочки з батьком, у задоволенні позовних вимог позивачу в цій частині слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком задоволити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 16 грудня 2017 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №2056 розірвати.

В решті позовних вимог позивача відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_3

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_4

Третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, м.Рівне вул.Соборна, 12А

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов