Дата документу 23.04.2024 Справа № 332/6277/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/5414/23 Головуючий у 1-й інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/807/1009/24
Провадження №22-ц/807/1009/24-2 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Подліянової Г.С.,

секретар Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Прядко Денис Володимирович, на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2024 року та на додаткове рішення від 28 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. Зазначала, що з 11.09.1992 до 08.02.2023 сторони перебували у шлюбі, їм на праві спільної сумісної власності належало нежитлове приміщення VIII літ. А-6 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 125,9 кв. м., яке відповідач без її відома і згоди з липня 2021 здавав у оренду. За період з 26.07.2021 по 30.09.2023 відповідач отримував грошові кошти від орендаря, але із належних їй 755 799, 50 грн. перераховував на її рахунок тільки 264 095,66 грн..

На підставі викладеного просила суд стягнути з відповідача частку орендної плати за договором оренди №691 від 26.06.2021 у розмірі 491703,84 грн. та судові витрати у розмірі 12917,00 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя 12 лютого 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину орендної плати за договором оренди № 691 від 26.06.2021 року у розмірі 491 703,84 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 4917 грн.

Додатковим рішенням цього ж суду від 28 лютого 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7433,19 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Прядко Д.В., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам та дійшов помилкових висновків. Задовольняючи позов, суд не звернув уваги, що договір оренди укладався ним в той час, коли шлюб сторін ще не було розірвано, при укладенні мирової угоди про поділ спільного майна подружжя були вирішені всі майнові спори, в тому числі і щодо об`єкту договору оренди. Позивачка намагається перерозподілити майно у спосіб, не передбачений законом. Вважає, що він є неналежним відповідачем, оскільки нежитлове приміщення використовувалося ним як суб`єктом підприємницької діяльності, проте до нього як до ФОПа вимоги про стягнення орендної плати не заявлялися. На думку апелянта до участі у справі мав залучатися і орендар, оскільки судом вирішувалися питання про права і обов`язки останнього. При вирішенні питання про розподіл судових витрат судом, на думку відповідача, порушені норми процесуального права. Заява про ухвалення додаткового рішення була подана з пропуском встановлених законом строків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційної скарги, вважає її доводи необґрунтованими, просила залишити її без задоволення, а судові рішення без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 11.09.1992, який розірвано судовим рішенням від 08.11.2023 (а.с.5-6).

Цим же судовим рішенням затверджено мирову угоду сторін про поділ спільного майна подружжя та визнано, зокрема, об`єктом спільної сумісної власності нежитлове приміщення VIII літ. А-6 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 125,9 кв. м., без права сторін у подальшому встановлювати право користування та перепланування без погодження зі співвласником (а.с.6, абз.2).

Вказане нежитлове приміщення ОСОБА_2 як суб`єкт підприємницької діяльності за договором оренди від 26.07.2021 передав у оренду ТОВ «Вигідна покупка». За умовами договору оренди і додаткових договорів розмір орендної плати з 01.08.2021 по 30.10.2021 за один календарний місяць складає 23 333, 00 грн.; з 01.11.2021 по 31.12.2021 за один календарний місяць складає 70 000,00 грн.; з 01.01.2022 - 73800,00 грн. Орендар сплачує орендну плату Орендодавцю один раз на місяць шляхом перерахування відповідних платежів в національній валюті України на поточний рахунок Орендодавця не пізніше 28 числа поточного місяця в рахунок орендної плати за наступний місяць. Початок нарахування орендної плати починається з моменту підписання Акту прийому-передачі. Строк дії Договору оренди з 26.07.2021 по 26.06.2024 (а.с.17-18)

В подальшому до договору оренди вносилися зміни щодо розміру орендної плати: з 01.03.2022 по 30.04.2022 її розмір складав 36 900,00 грн.; з 01.05.2022 по 30.09.2022 52000,00 грн.( а.с.19-23).

За період з 26.07.2021 по вересень 2023 за здачу в оренду нежитлового приміщення відповідач отримував 1 511 599 грн., із яких на банківський рахунок позивачки як співвласника майна переказав 264 095,66 грн. ( а.с. 3,7-16).

Задовольняючи позовні вимоги., суд першої інстанції виходив із того, що доходи, отримані ОСОБА_2 від здачі в оренду об`єкта спільної сумісної власності подружжя є спільним майном сторін та у відповідності до ст.ст.60, 70 СК України позивачка має право на їх частку.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За змістом статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Аналіз викладених норм права, дає підстави для висновку , якщо майно є спільною сумісною власністю подружжя та передано третім особам відповідно до договору оренди, то і отриманий дохід є спільним та має бути розділений у відповідних частках. Коли гроші від орендаря отримує в повному обсязі один з подружжя, в іншого виникає право вимоги щодо стягнення коштів відповідно до його частки в праві власності на таке майно.

Зазначена позиція кореспондується із висновками Касаційного цивільного суду від 19.08.2020, яка викладена в постанові №757/34950/14.

Надавши оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що отримані відповідачем доходи від здачу в оренду спільного майна подружжя є об`єктом спільної сумісної власності сторін і позивачка як співвласниця нерухомого майна має право на їх частку.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір оренди був укладений в той час, коли шлюб сторін ще не було розірвано, відповідач при його укладенні діяв як ФОП, а тому позивачка не має права на частку отриманого відповідачем доходу, є неспроможними.

Вказані доводи суперечать приписам ст.ст. 57, 60, 61 СК України, системний аналіз яких дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Належних і допустимих доказів на підтвердження факту передачі отриманих від здачі в оренду майна доходів позивачці відповідач суду не надав.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судовим рішенням вже визначений порядок поділу майна сторін, у тому числі і спірної нерухомості, який позивачка хоче змінити у спосіб, не передбачений законом, є безпідставними.

Із тексту мирової угоди про поділ майна видно, що доходи, отримані відповідачем від здачі в оренду спільної нерухомості не були предметом поділу подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, оскільки при здачі приміщення в оренду він діяв як ФОП ОСОБА_3 , а також на те, що суд вирішив питання про права і обов`язки орендаря, який не був залучений до участі у справі, також є неспроможними.

Оскільки предметом оренди було майно, яке є спільною власністю подружжя, то і отриманий дохід є спільним та має бути розділений у відповідних частках. Оскільки гроші від оренди отримав у повному обсязі відповідач, позивачка як співвласник нерухомості має право вимоги щодо стягнення коштів відповідно від її частки в праві власності на таке майно. Саме таких висновків дійшов Касаційний цивільний суд у постанові від 19.08.2020 по справі 757/34950/14.

Та обставина, що при укладенні договору оренди відповідач діяв як ФОП, а не як фізична особа, не має правового значення, оскільки предметом оренди був об`єкт спільної сумісної власності сторін.

Питання про права і обов`язку орендаря судом не вирішувалося, будь-які майнові вимоги до нього не заявлялися, а відтак і підстав для залучення його до участі у справі у суду не було. Із клопотанням про залучення орендаря як третьої особи відповідач до суду не звертався.

Відтак висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, тому оскаржувані рішення у відповідності до норм статей 374,375 ЦПК України слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при ухваленні додаткового рішення є також неспроможними. Визначений судом розмір витрат на правову допомогу є співмірним із складністю справи, судом враховано об`єм виконаних адвокатом робіт, позивачкою надані належні і допустимі докази на підтвердження факту отримання правової допомоги.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону і матеріалам справи, підстав для їх скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 268, 374,375,382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя 12 лютого 2024 року та додаткове рішення від 28 лютого 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: В.Ю. Бєлка

Г.С. Подліянова