СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 4-с/759/39/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Єросова І.Ю., ознайомившись зі скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (03148, м.Київ, вул.Гната Юри, 9),

ВСТАНОВИВ:

09.02.2024 р. ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеною скаргою, у якій просить визнати неправомірними дії державного виконаця Святошинського ВДВС м.Києва та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26.05.2017 р. у ВП НОМЕР_2. В обґрунтування заяви вказує на закриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_2 та не скасуванням державним виконавцем накладеного арешту на майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме - автомобіль «Хонда» д.н.з. НОМЕР_1 . Окрім того, просить поновити строк на подання вказаної заяви, оскільки про дані обставини дізналась з відкритих джерел, будь-яких документів у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2 не отримувала.

26.02.2024 р. судом отримано письмові пояснення стягувача АТ «Кредобанк» у яких зазначається, що заборгованість за виконавчим провадженням не погашено, виконавче провадження не закінчено, а тому підстави, які наводяться у заяві не можуть бути прийнятими до уваги.

25.03.2024 р. від начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві надійшли пояснння у яких повідомлений хід виконавчого провадження НОМЕР_2.

Ознайомившись із заявою та доданими до неї копіями документів, поясненнями Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 449 ЦПК скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 449 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Частиною 2 ст. 126 ЦПК України передбачено, що документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Норми цивільного процесуального законодавства не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі підстави визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

При цьому поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод право на справедливий суд передбачає і доступ до правосуддя і, зокрема гарантується тим, що суд має бути не заформалізованим, що знайшло своє відображення у рішеннях ЄСПЛ "Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі" (Podbielski and PPU Polpure v. Poland) від 26 липня 2005 року, заява N 39199/98, п. 62), "Воловік проти України" від 6 грудня 2007 року, заява N 15123/03.

Враховуючи практику ЄСПЛ, зважаючи на відсутність доказів повідомлення боржника про наявність відкритого щодо неї виконавчого провадження, суд визнає приични пропуску процесуального строку поважними та вважає за можливе поновити ОСОБА_1 пропущений з поважних причин строк для подання скарги.

Судом встановлено, що згідно даних АСВП, на виконанні у Святошинському відділі державної виконавчої служби у місті Києві перебувало виконавче провадження ВП НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2/759/1796/15 від 08.12.2015 р. про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» у розмірі 64533,00 грн.

22.02.2016 р. державним виконавцем Пилипчуком К.Р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2.

Згідно акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 01.07.2017 р. інспектором УПП у м.Житомирі ДПП відповідно до ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» здійснено затримання транспортного засобу «Хонда» д.н.з. НОМЕР_1 . У подальшому Святошинським ВДВС м.Києва на вказаний транспортний засіб, який належить ОСОБА_1 на праві власності накладено арешт із забороною на відчуження.

28.12.2018 р. державним виконавцем Пилипчуком К.Р. керуючись п.4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого провадження.

Як повідомляє начальник відділу Святошинського ВДВС м.Києва, станом на 21.03.2024 р. заборгованість згідно виконавчого документу, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження боржником не сплачено.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень, відповідно до статті 2 Закону України "Про виконавче провадження", покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Закон України "Про виконавче провадження" встановлює обов`язок виконавця відкрити виконавче провадження та прийняти виконавчий документ до виконання, вживати заходів щодо примусового виконання.

Відповідно до частин першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 4 частини першої статті 37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

У Законі України " Про виконавче провадження" наведено вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Так, відповідно до ч.4 ст. 59 Закон України "Про виконавче провадження", підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

Таким чином, законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, оскільки стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано.

Вказане також підтверджується позицією Верховного суду від 20.04.2023 № 2-681/2011.

Як вбачається з поданої заяви підставою звернення до суду є оскарження бездіяльності державного виконавця щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження, у якому вона виступала боржником.

Згідно відповіді начальника відділу Святошинського ВДВС м.Києва від 21.03.2024 р. №60878, станом на 21.03.2024 р. заборгованість згідно виконавчого документу, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження боржником не сплачено.

Враховуючи встановлені обставини, суд доходить висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки докази сплати заборгованості, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій боржником не надано, а підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

Суд всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідив наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, вважає, що підстави для задоволення заяви відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 127, 447, 260, 261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 пропущений процесуальний строк для подання скарги на неправомірні дії державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (03148, м.Київ, вул.Гната Юри, 9).

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (03148, м.Київ, вул.Гната Юри, 9), відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: І.Ю. Єросова