Справа № 495/2045/23
Номер провадження 2/495/672/2024
06 лютого 2024 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючої судді Анісімової Н.Д.,
при секретарі судового засідання Коліниченко Н.О.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, суд
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, в якому просить суд:
- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 1/4 частку 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 30,4 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м.
Короткий зміст позовних вимог
Позивач по справі ОСОБА_1 перебував в шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано 14.04.1994 року, про що відділом ДРАЦС по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області складено відповідний актовий запис № 123.
Від даного шлюбу у них народилися дві дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
В період шлюбу ОСОБА_1 була надана 1-кімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 30,4 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м. на склад сім`ї з чотирьох осіб: він, дружина ОСОБА_2 , дві дочки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишився проживати за місцем своєї реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 .
В 1999 році позивач за згодою колишньої дружини ОСОБА_2 приватизував вказану квартиру.
25.11.1999 року органом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частках, тобто кожному по 1/4 частині.
25.11.1999 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за усіма співвласниками в Міжміському бюро технічної інвентаризації м. Білгород-Дністровський.
Після повернення ОСОБА_1 до м. Білгород-Дністровський відповідачки не впустили його в квартиру АДРЕСА_1 , в якій йому належить 1/4 частка, у зв`язку з чим він змушений проживати в іншому житлі.
В теперішній час відповідачі не визнають право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку спірної квартири та відмовляються надати йому оригінал св.-ва про право власності на житло, що порушує його право власності на 1/4 частку квартири, зокрема: реєстрацію права власності на 1/4 частку квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також право на розпорядження та користування 1/4 часткою квартири.
На підставі викладеного позивач змушений звернутися до суду із даним позовом.
Рух справи у суді
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2023 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.09.2023 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
В судове засідання позивач не з`явився. 06.02.2024 року надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовну заяву підтримує в повному обсязі, посилаючись на обставини, які зазначені в позові та просив задовольнити. Вказав, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи сповіщалися.
Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Стрезєв А.І. у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення смс-повідомлень про виклик до суду, причини неявки суду не повідомив та відзиву не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, враховуючи повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування
Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 перебував в шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано 14.04.1994 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області 14.06.2015 року, про що відділом ДРАЦС по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області складено відповідний актовий запис № 123.
У період з 1989 року по 1993 рік позивач, ОСОБА_1 , працюючи у військовій частині НОМЕР_3 , одержав квартиру АДРЕСА_1 .
Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають двох дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
25.11.1999 року органом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї, а саме: дружині ОСОБА_2 та дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних долях, тобто кожному по 1/4 частині.
25.11.1999 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за усіма співвласниками в Міжміському бюро технічної інвентаризації м. Білгород-Дністровський.
Як вбачається з домової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_2 у спірній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Як вбачається з матеріалів справи, 1/4 частина квартири, загальною площею 30,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 виставлялася на продажу за ціною 39 028,50 грн., проте торги не відбулись через відсутність допущених учасників торгів. 24.01.2017 року державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області було винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, на підставі якої відповідачу ОСОБА_2 було передано у власність 1/4 частину спірної квартири.
ОСОБА_2 уклала договір дарування серія та номер 873, виданий 08.11.2018 року, видавник: приватний нотаріус Білгород-Дністровського міськрайонного нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В., на підставі якого подарувала 1/4 частку спірної квартири ОСОБА_4 та 1/4 частку спірної квартири ОСОБА_6 . Зазначений факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 31.08.2021 року.
Таким чином, 1/4 частка власності вибула з володіння власника ОСОБА_1 поза його волею по безвідплатному договору договору дарування, який за своєю суттю є фраудатором (протиправним) правочином направленим на уникнення виконання ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/543/16-ц.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.09.2022 року визнано недійсним свідоцтво про передачу нерухомого майна з прилюдних торгів, реєстр №226 від 13.02.2017 року, видане приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Тітовою Тетяною Сергіївною, яке було видано ОСОБА_2 . Визнано недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір Іриною Валентинівною серії та номер 873 від 08.11.2018 року в частині дарування ОСОБА_2 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 . Визнано недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір Іриною Валентинівною серії та номер 873 від 08.11.2018 року в частині дарування ОСОБА_2 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 . Витребувано від ОСОБА_4 частку квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 . Витребувано від ОСОБА_6 частку квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Положеннями статей 15,16 ЦК, статтею 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини другої статті 16ЦКспособом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 345 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки.

На момент виникнення спірних правовідносин приватизація державного житлового фонду здійснювалась на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Порядок передачі квартир будинків у власність громадян та перелік документів, що підлягають оформленню визначався Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56, складеним відповідно до вказаного Закону.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»(тут і далі Закон в редакції від 09.04.1994) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Абзацом 2 частини 1статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно частин першої-четвертої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації.

Передача квартир (будинків) у власність громадян відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок). Це право засвідчується ліцензією, що видається в порядку, який встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (далі - Положення) громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові мови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Таким чином позивачу ОСОБА_1 на підставі розпорядження органу приватизації № 6774 від 25.11.1999 року належить на 1/4 частку 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 30,4 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м. Разом з тим, 1/4 частка власності вибула з володіння власника ОСОБА_1 поза його волею.

Право власності ОСОБА_1 зареєстроване в Міжміському бюро технічної інвентаризації м. Білгород-Дністровський.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (д.27 Постанови ГІВС України від 12.06.2009 року №2 'Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розі ляді справ у суді першої інстанції").

В теперішній час відповідачі не визнають право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку спірної квартири та відмовляються надати йому оригінал свідоцтва про право власності на житло, що порушує його право власності на 1/4 частку квартири, зокрема: реєстрацію права власності на 1/4 частку квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також право на розпорядження та користування 1/4 часткою квартири, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду справи

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем цілком обґрунтовано заявлені вимоги, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Таким чином, врахувавши, що рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, було визнано недійсним договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , належної позивачу ОСОБА_1 та витребувано від відповідачів спірне нерухоме майно, суд прийшов до висновку, що права ОСОБА_1 підлягають судовому захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом визнання за ним права власності на частку 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 30,4 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м..

Керуючись ст. 16, 1216-1218, 1261, 1268 ЦК України, ст. 12, 13, 81, 211, 247, 263, 265, 268, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 1/4 частку 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 30,4 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м.

Заочне рішення може бути переглянуте Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.Д. Анісімова