Провадження № 2/752/2437/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 березня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Плахотнюк К.Г.

з участі секретаря судового засідання - Ахмеяна Б.А.,

розглянувши в приміщенні суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

15 листопада 2023 року представник позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - позивач, ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором позики № від 13.07.2021 року в розмірі 62497,38 грн, а також судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що 13 липня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» (далі - первісний кредитор, ТОВ «ІНФІНАНС») та ОСОБА_1 (далі - позичальник, відповідач) було укладено Договір позики № . Договір підписано шляхом підписання Акцепту оферти від 13 липня 2021 року на укладення Договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту та отримання кредиту згідно Заявки-анкети. Підписавши Договір позики позичальник підтвердив, що самостійно перед укладанням Договору повністю ознайомився за Правилами, викладеними на веб -сайті Товариства, проектом Договору та погоджується з ними. Акцептуючи оферту позичальник підтвердив, що уклав цей Договір на сприятливих для себе умовах.

24.11.2022 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 24/11-22, відповідно до якого ТОВ «ІНФІНАНС» передає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні права вимоги до боржників, вказаними в Реєстрі боржників, у т.ч. і до боржника ОСОБА_1 в сумі 62497,38 грн.

Всупереч умовам Договору позики, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання та не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», ні на рахунки первісного кредитора.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 36).

Представник позивача у позовній заяві просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву у якому заперечує проти задоволення вимог позивача. Зазначає, що позивач будь-яких відомостей підтверджуючих укладання електронних договорів суду не надав, зокрема суду не надано належних та допустимих доказів отримання та використання відповідачем одноразового ідентифікатора. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів по кредитному договору. Відповідач не погоджується з розрахунком заборгованості і вважає його необґрунтованим оскільки останній не є первинним документом, а є внутрішнім документом фінансової установи.

Крім того, вважає, що розрахунок позивача про стягнення з відповідача процентів нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань після спливу строку кредитування (12.08.2021) суперечить вимогам закону. Позивачем не заявлено вимог про стягнення відсотків згідно статті 625 ЦК України.

Наголошує, що відповідач є військовослужбовцем і позивач не може нараховувати ОСОБА_1 заборгованість за відсотками.

Просить стягнути з позивача на свою користь судові витрати по оплаті послуг Адвокатського бюро за надання професійної правничої допомоги в розмірі 6000 грн.

У відповіді на відзив ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» зазначає, що вказаний договір укладений сторонами шляхом ідентифікації позичальник та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Без здійснення цих дій договір не був би укладений, що в свою чергу підтверджує укладення договору позики в електронній формі. Наголошує, що вказаний договір та його умови в судовому порядку не оскаржувалися, договір не визнавався недійсним та не був розірваним, а тому посилання відповідача на ненадання доказів є безпідставними. Крім того договір факторингу відповідачем теж не оспорювався.

Зауважує, що будь-яких належних доказів для спростування позовних вимог, зокрема контррозрахунок, відповідачем не надано. Матеріали справи не містять доказів, що відповідач звертався до первісних кредиторів із заявою про застосування щодо нього пільги та надавав відповідні документи.

Також ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не вбачає підстав для відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 6000 грн.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 липня 2021 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики № . Договір позики підписано шляхом підписання акцепту оферти від 13.07.2021 року на укладення Договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту № /6 від 13 липня 2021 року та отримання кредиту згідно заявки-анкети № 3725534 та надано згоду на використання при укладені цього правочину одноразового ідентифікатора, в якості аналога власноручного підпису позичальника.

Згідно умов заявки - анкети №3725534 від 13.07.2021 ОСОБА_1 оформив анкету-заяву на отримання кредиту на вищевказаних умовах, внаслідок чого акцептував пропозицію укласти договір позики.

За умовами вказаного договору відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5329 грн строком на 30 днів, строк дії Договору 3 роки, з відсотковою ставкою 1,75 % за один день користування кредитом за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації, річною відсотковою ставкою - 638,75%, загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить: 8126,73 грн.

У той же час, за умови неналежного виконання договору передбачена максимальна відсоткова ставка у розмірі 3,5% за один день користування кредитом, тобто 1277,5% річних.

Невід`ємною частиною цього договору є правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайтах Товариства https://www.moneyboom.ua.

Підписанням цього договору клієнт підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту товариства.

ТОВ «Інфінанс» належним чином виконало свої зобов`язання за договором, перерахувавши ОСОБА_1 грошові кошти на його банківську картку № НОМЕР_1 , яку він зазначив в заявці-анкеті, через платіжний сервіс «iPay.ua», в обсязі та у строк визначений умовами Договору, що підтверджується квитанцією за сплату № 97483372 від 13.07.2021 року (а.с. 11).

Будь-яких доказів того, що відповідач повернув кредит та нараховані відсотки у строк, передбачений договором, матеріали справи не містять.

24.11.2022 між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено Договір факторингу № 24/11-22/2, у відповідності до умов якого, ТОВ «ІНФІНАНС» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ІНФІНАНС» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрі боржників (а.с. 12-13).

Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною договору.

Статтею 512 ЦК України передбачено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, а саме: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

На підставі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 24/11-22/2 від 24 листопада 2022 року клієнт передав, а фактор прийняв: Реєстр Боржників кількістю 4671 (а.с. 16).

З витягу з Реєстру боржників від 24 листопада 2022 р. до договору факторингу № 24/11-22/2 вбачається, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача за Договором позики № в сумі 62497,38 грн (а.с. 15).

Отже в ході розгляду справи стороною позивача доведено те, що позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» є правонаступником ТОВ «ІНФІНАНС» за укладеним договором, боржником за яким є відповідач.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За положеннями ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

В ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Також, відповідно до ч.1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Також, приписами ст. 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 243/6552/20, від 09 вересня 2020 року в справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року в справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 та інших.

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Таким чином, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вказані вище договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договору, укладеного в письмовій формі.

Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення договорів на таких умовах.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно із частиною другою статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

За вказаних обставин, враховуючи умови Договору позики № , його чинність та те, що відповідач свої зобов`язання за ним належним чином не виконав - не повернув отримані кредитні кошти, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за основною сумою боргу за цим договором підлягає задоволенню, оскільки доказів, які б спростовували розмір заборгованості відповідач суду не надав.

Щодо стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом за період з 13.07.2021 року по 03.11.2022 року у сумі 57 168,38 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Особливий період відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі №813/402/17 (провадження №11-609апп19) дійшла висновку, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває на час розгляду справи.

Верховний Суд, під час застосування законодавства, що регулює спірні правовідносини, однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період». У постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №205/1993/17-ц (касаційне провадження №61-1664св17) установлено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію» (Указ «303/2014). Також у цій справі наголошується, що Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Окрім наведеної постанови, таку саму правову позицію сформульовано і в інших постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №131/1449/16-ц (касаційне провадження №61-4157св18); від 14.02.2018 у справі №727/2187/16-ц (касаційне провадження №61-3951св18); від 20.02.2018 у справі №640/4439/16-ц (касаційне провадження №61-4304св18) (Постанова №61-4304зпв18, 640/4439/16-ц); від 21.02.2018 у справі №211/1546/16-ц (касаційне провадження №61-4255св18) та ін.

Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц, провадження №61-21025св18.

Згідно з пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Відповідно до п. п. 1 п. 1 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Міністерства Оборони України військової частини НОМЕР_2 від 15.06.2023 за №6747 молодший сержант ОСОБА_1 в період з 14.03.2020 по 06.06.2020, з 11.07.2021 по 21.06.2022 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до довідки Міністерства Оборони України військової частини НОМЕР_2 від 15.06.2023 за №6747 молодший сержант ОСОБА_1 в період з 08.08.22 по 16.09.2022, з 17.09.2022 по 03.11.2022, з 29.01.2023 по 13.03.2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на території н.п. село Дубово-Василівка Донецької області, село Новопавлівка Харківської області.

Згідно з довідкою Міністерства Оборони України військової частини НОМЕР_2 від 21.06.2023 за №8957 про обставини травми відповідач ОСОБА_1 16 лютого 2023 року одержав мінно-вибухову травму за обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань у складі підрозділу військової частини НОМЕР_2 , не в стані алкогольного сп`яніння, поблизу н.п. Красна Гора, Бахмутського району, Донецької області.

Так, відповідач має статус учасника бойових дій і відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 05.05.2015 року має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Як вбачається з довідки (форма 5 до п. 2.10.4.3 Інструкції) Міністерства Оборони України військової частини НОМЕР_2 № 3714 станом на 28.06.2023 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в в/ч НОМЕР_2 .

Згідно з витягом із наказу командира 30 окремої механізованої бригади від 29.09.2023 № 216-РС молодшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціаьною експертною комісією, виданої спец. психіатричною МСЕК №1, серії 12ААВ № 771787 від 26.10.2023 року ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності; захворювання пов`язане з захистом Батьківщини.

Встановивши, що ОСОБА_1 з 2008 по 2023 роки перебував в складі Збройних Сил України та брав участь у заходах необхідних для оборони України, захисту безпеки населення, суд приходить до висновку про те, що на нього поширюються пільги передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому вимога позивача щодо стягнення заборгованості по відсоткам за період з 13.07.2021 року по 03.11.2022 року у загальному розмірі 57 168,38 грн задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за основною сумою боргу у розмірі 5 329 грн, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (стаття 133 ЦПК України).

Відповідач у відзиві просив стягнути з позивача витрати за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 6000 грн.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат, зокрема: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01)).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, відповідачем до суду, для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подано наступні документи: копію договору №б/н про надання професійної правничої (правової) допомоги, укладеного 12.12.2023 року між Адвокатським бюро «Калінін і Партнери» та ОСОБА_1 , додаток №1 до договору; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Калініна С.К. від 26.06.2018 року; копію акта виконаних робіт (надання послуг) від 26.12.2023 року на загальну суму 6000, 00 грн; копію платіжної інструкції №@2PL889467 від 12.12.2023 року про оплату за послуги згідно договору №б/н від 12.12.2023.

У відповіді на відзив представник позивача заперечив проти заявленого відповідачем розміру судових витрат. Вказав, що вони є неспівмірними з ціною позову та виконаною адвокатом роботою.

Суд враховуючи складність справи та наявність численної усталеної судової практики в аналогічних справах позивача, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, робить висновок про те, що слід відшкодувати відповідачу за рахунок позивача витрати на правову допомогу у розмірі 2000, 00 грн.

Разом з тим, при подачі позову до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 2 684 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 229 грн (2684,00 х 8,53%/100).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 16, 512, 514, 525, 526, 530, 625, 629, 1046, 1048, 1077 ЦК України, ст. ст. 12, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 229, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 284, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, адреса: 01032 м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30) заборгованість за Договором позики № від 13 липня 2021 р. у розмірі 5329 грн та судовий збір в розмірі 229 грн, що разом становить належну до стягнення суму в розмірі 5558 (п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, адреса: 01032 м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) витрати на правову допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя К.Г. Плахотнюк