Справа №705/1786/22
2/705/363/24
11 квітня 2024 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області, в складі:
головуючого судді Піньковського Р.В.
при секретарі Моросліп А.Р.
за участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів, в обґрунтування зазначивши наступне.
17.10.2019 між ОСОБА_2 та ним виникла домовленість про те, що він надає відповідачу грошові кошти в сумі 7000 доларів США, а відповідач продає йому житловий будинок з господарськими спорудами та присадибною земельною ділянкою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
За домовленість між ними, він зобов`язався у червні 2020 року переказати відповідачу вищевказану суму коштів, після отримання яких, відповідач зобов`язалася приїхати в Україну та посвідчити договір купівлі-продажу будинку з господарськими спорудами нотаріально.
Взяті на себе зобов`язання він виконав в повному обсязі та переказав відповідачу 18.06.2020 кошти в сумі 7000 доларів США, відповідно до платіжного доручення в іноземній валюті № 04080004. При цьому, жодних документів, а саме ні укладення попереднього договору купівлі-продажу будинку, ні розписок про подальше укладення договору чи будь яких інших документів, які б вказували на договірні зобов`язання між ним та відповідачем у них відсутні.
Відповідач взяті на себе зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу будинку не виконала, пояснюючи це тим, що понесе, як іноземець, значні витрати по сплаті податків, зборів та обов`язкових платежів при укладенні такого договору, при цьому безпідставно набуті кошти повертати категорично відмовляється, пояснюючи спочатку тим, що не може прибути на територію України, у зв`язку з епідемією коронавірусу, а в подальшому, у зв`язку з конфліктною ситуацією між країнами.
Він неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення йому його коштів в сумі 7000 доларів США, однак його звернення не принесли позитивних результатів, безпідставно набуті кошти відповідач повертати відмовляється, а після чергового його звернення до неї в телефонному режимі, остання взагалі змінила пакет мобільного зв`язку.
Вважає, що відповідачем грубо порушені його права та законні інтереси, тобто майнові права, оскільки відповідач незаконно та безпідставно набула його майно, тобто заволоділа коштами в сумі 7000 доларів США, а тому він потребує судового захисту.
На його думку, відповідач безпідставно отримавши від нього кошти, збагатилася за його рахунок, набула його майно та зберігає його без достатньої на те правової підстави, а тому, у відповідності до вимог ст. 177 та ст. 1212 ЦК України, зобов`язана повернути йому ці кошти.
Просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 7000 доларів США, що на час звернення з позовом (09.05.2022) еквівалентно 204785,00 грн.
Судові витрати, які він поніс у зв`язку з розглядом вказаної справи, просить віднести на рахунок відповідача.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити. Пояснив, що за усною домовленістю з відповідачем ОСОБА_2 мав придбати належні їй житловий будинок з господарськими спорудами. Відповідачка проживає за межами України, тому вони домовилися, що він перерахує їй сім тисяч доларів США, а вона отримавши гроші, приїде до України та нотаріально посвідчить договір купівлі продажу будинку. Зібравши вказану суму, він в червні 2020 року грошовим переказом, направив на рахунок відповідача кошти, про що повідомив останню. Кошти вона отримала, але до України не приїхала, спочатку посилаючись на карантинні заходи, а потім на воєнний стан та погіршення стосунків між країнами. А останнім часом, взагалі змінила номер телефону, тому він навіть позбавлений можливості спілкування з нею. Вважає, що такими діями вона безпідставно заволоділа належним йому майном, а саме грошовими коштами, користується ними та не виконує своїх зобов`язань, тому у нього виникла необхідність у зверненні до суду з метою примусового стягнення цих коштів. Разом з тим підтвердив, що дійсно не укладав письмового договору та ніяким чином не фіксував їх домовленість. Перераховуючи кошти, вказав свої анкетні дані та анкетні дані відповідача, а саму банківську операцію зазначив, як перерахунок власних коштів. Просить суд задовольнити позов та стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 7000 доларів США.
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що з позивачем знайомий, оскільки вони проживають у одному селі, а відповідач племінниця його дружини. Її мати ОСОБА_5 , проживала у будинку по АДРЕСА_1 , він періодично приходив до неї, допомагав по господарству, щоб лагодив, чи купував продукти. До війни, до неї приїхала її донька ОСОБА_6 , яка мала намір забрати мати із собою до Росії, де вона проживала. Восени, якого року він не пам`ятає, він став свідком розмови між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її матір`ю про продаж будинку, належного відповідачу. Чув, що ОСОБА_1 хоче купити це будинковолодіння і чув, що мова йшла про сім тисяч доларів, але позивач просив зменшити ціну, тому ОСОБА_7 , наче як погодилася на шість з половиною тисяч гривень. Оскільки почалася розмова про гроші, він одразу вийшов з будинку на вулицю і не знає, про що саме сторони тоді домовилися. Після цієї розмови, відповідач та її мати ще жили у будинку по вулиці Шкільній близько тижня, а потім поїхали разом за кордон. Щоб ОСОБА_1 передавав кошти за купівлю будинку ОСОБА_8 чи ОСОБА_9 , він не бачив, але згодом ОСОБА_1 йому говорив, що він нібито переслав гроші за будинок відповідачу.
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що з позивачем знайома тривалий час і між ними дружні стосунки. Відповідача бачила лише один раз, коли вона приїздила в с. Ладижинка продавати хату. Свідком домовленості про продаж будинку стала випадково, а саме за проханням своєї подруги ОСОБА_11 , яка шукала покупця на цю хату. Позивач по справі вирішив купити будинок, належний відповідачу та її матері, і оскільки ОСОБА_12 займалася продажем цього будинку, то вона мала б бути при домовленості, але уїхала в м. Одесу. Домовленість відбувалася у будинку по АДРЕСА_1 , де були присутні п`ять осіб, а саме ОСОБА_8 зі своєю матір`ю, їх зять ОСОБА_13 , покупець ОСОБА_1 та вона. Позивач та відповідач домовилися про те, що позивач купить будинок за сім тисяч доларів, про це вона чула особисто під час зустрічі восени 2019 року, а ОСОБА_2 приїде в січні 2020 року і вони оформлять домовленість нотаріально. При зустрічі ОСОБА_14 з Листопадом ніяких документів не складали. Після цієї домовленості, при якій вона була присутня, ОСОБА_14 вона жодного разу не бачила і зі слів позивача знає, що він переказав гроші відповідачці, але вона так і не приїхала та не передала ніяких документів на будинок, та Листопад не оформив будинок на себе.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлена, у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляла, заяв про розгляд справи у її відсутність, на адресу суду не надходило.
У зв`язку з неявкою відповідача ОСОБА_2 та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача та його представника, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
Суд, врахувавши позицію позивача, вислухавши свідків та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.
Позивачем ОСОБА_1 у вказаному позові ставиться питання про стягнення з відповідача ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 7000 доларів США, які, на його думку, нею набуті безпідставно.
Так, згідно вказаного платіжного доручення в іноземній валюті (МТ103 вихідний через SWIFT), дата ОДБ: 2020-06-18; валюта:USD (долар США); сума: 7000; ОСОБА_1 здійснив переказ вказаної суми через АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_2 (сбербанк Москва рф). Деталі платежу: приватний переказ подрузі.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Чинне законодавство виділяє низку специфічних видів позовів, які випливають зі змісту самих норм права. Відтак поряд із віндикаційним, негаторним позовами використовується також позов, можливість подання якого виникає у зв`язку з кондикційними правовідносинами між сторонами, тобто про повернення безпідставно набутого чи збереженого майна. Суть кондикційного позову випливає з положень ст.1212, 1213 Цивільного кодексу України.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.
По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.
По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 Цивільного кодексу України).
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Загальна умова ч.1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.
Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Тобто, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
До того ж, до предмету доказування у даній справі входить встановлення наступних обставин: чи набув відповідне майно відповідач за рахунок позивача; чи є для цього підстави.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.
Стаття 177 ЦК України визначає, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 ЦК України).
Аналіз статті 190 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 177 ЦК України дає підстави для висновку, що грошові кошти як речі, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, є майном.
Отже судом встановлено, що у наданому позивачем платіжного доручення в іноземній валюті містяться відомості про особу яка здійснювала переказ коштів, кому здійснювався такий переказ, призначення переказу, номер карток/рахунок та інших відомостей, які дають підставу вважати, що позивачем свідомо перераховувались кошти саме відповідачу.
Доводи сторони позивача щодо безпідставності набуття відповідачем коштів суд відхиляє, оскільки не було належним чином доведено факту безпідставності набуття відповідачем спірних коштів, і не надано належних та допустимих доказів наявності у його діях рахункової помилки, натомість з матеріалів справи вбачається добровільне волевиявлення позивача на перерахування цих коштів, а отже в діях відповідача не вбачається й недобросовісності при набутті цих коштів.
Більше того, сам позивач зазначає про те, що між ним та відповідачем існувала усна домовленість, на виконання якої з його сторони і було здійснено вказаний переказ, при чому зазначений як «переказ подрузі». Також суд звертає увагу, що свідки в судовому засіданні також підтвердили, що між позивачем та відповідачем були наявні усні домовленості про намір оформлення договірних відносин, тобто у вказаному випадку не може йти мова про безпідставне набуття відповідачем коштів.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки стороною позивача не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 76-79 та 81 ЦПК України.
Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, оскільки не доведено порушеного права позивача відповідачем.
Суд вирішує питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки він є інвалідом другої групи. Документів на підтвердження факту понесених інших судових витрат позивачем додано не було.
Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 202, 205, 626, 638, 639, 1212 ЦК України, ст. ст. 4, 11, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 280-288, 354, 355 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 19.04.2024.
Суддя: Р. В. Піньковський