Житомирський апеляційний суд
Справа №286/3607/23 Головуючий у 1-й інст. Кулініч Я. В.
Категорія 80 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Павицької Т.М., Григорусь Н.Й.,

за участю секретаря Кузьменко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 286/3607/23 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Автомагістраль" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Кулініча Я.В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що з 30 квітня 2015 року працював на посаді механіка у Приватному підприємстві « Автомагістраль». Наказом №542 від 20 вересня 2022 року його звільнено з роботи на підставі статті 38 КЗпП України. В день звільнення йому не видали довідку про належні до виплати кошти та не виплатили заборгованість по заробітній платі у розмірі 44302 грн. 79 коп.

Оскільки такі дії порушують його трудові права та не узгоджуються з вимогами законодавства, він змушений звернутися до суду з даним позовом.

Враховуючи вищезазначене, просив стягнути з Приватного підприємства « Автомагістраль» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 44302 грн. 79 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 67741 грн. 80 коп. та 44302 грн. 79 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 27 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства « Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 44302 грн. 79 коп., з утриманням із цієї суми при її виплаті передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди й ухвалити в цій частині нове судове рішення,- про задоволення даних позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що законодавство України не містить абсолютної заборони стягнення середнього заробітку в період воєнного стану.

Суд залишив поза увагою положення частини 1 статті 14-1 Закону України « Про торгово-промислові палати в Україні», якою, зокрема, передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини ( обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Зазначений сертифікат не виданий відповідачеві.

У свою чергу, трудове законодавство покладає на роботодавця обов`язок здійснити повний розрахунок з працівником у день звільнення.

Вважає, що судом невірно застосовані положення частини 3 статті 10 Закону України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки роботодавець не довів наявність у нього поважних причин пропуску строку оплати праці та остаточного розрахунку.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з 30 квітня 2015 року обіймав посаду механіка відділу головного механіка ПП « Автомагістраль». Наказом №542 від 20 вересня 2022 року його звільнено з роботи на підставі статті 38 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що на час звільнення позивача заборгованість по заробітній платі становила 44302 грн. 79 коп. Вказані кошти не були виплачені йому у день звільнення.

Обгрунтовуючи невиплату коштів, належних позивачеві при звільненні, відповідач посилався на ту обставину, що головний офіс підприємства, його територія та значна частина виробничих приміщень розташована на території Бучанського району Київської області. Вказана територія перебувала під окупацією російських загарбників, які зруйнували приміщення, знищили, а також викрали оргтехніку, транспорті засоби, обладнання та устаткування.

На підтвердження даної обставини суду надано протокол огляду місця події та протокол допиту свідка, складені старшим слідчим в ОВС ГСУ НП України 14 квітня 2022 року, які свідчать про те, що на території підприємства, за адресою: с. Синяк Бучавнського району Київської області, в період з 27 лютого 2022 року по 3 квітня 2022 року, базувалися війська російської федерації. Окупантами пошкоджено усі двері приміщень підприємства, меблі, комп`ютерну техніку, відсутня документація, а також викрадено комп`ютерну техніку, ноутбуки, копіювальну техніку. У приміщеннях розкидані речі, сміття та бруд.

Окрім того, відповідачем надано лист директора ПП « Автомагістраль» від 28 квітня 2022 року, адресований міністрові інфраструктури України, про те, що частина виконаних підприємством робіт та наданих послуг не прийнята замовниками та не оплачена. Зокрема, керівництво Служби автомобільних доріг у Житомирській області не приймає роботи на загальну суму 41840297,66 грн.. Загальна сума боргу Служби автомобільних робіт у Житомирській області становить 216438511,70 грн. Заборгованість Служби автомобільних робіт у Київській області становить 108100000 грн. Отже, підприємство перебуває у вкрай скрутному матеріальному становищі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволенні.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України « Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом ( в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 47 КЗпП України передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У частині 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України « Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно зі статтею 10 Закону України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок введення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Відповідно до статті 14-1 Закону України « Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Сертифікат про форс-мажорні обставини ( обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами ( обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору ( контракту, угоди тощо ), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, атаки тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/10 зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.

Вказане свідчить про те, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили ( форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання ( неналежне виконання) зобов`язань,- це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону України « Про торгово-промислові палати в Україні».

Водночас, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили ( форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема, висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо ( статті 82 ЦПК України).

Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням встановлених обставин справи та наявних доказів. Роботодавцю необхідно довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу, які належать йому при звільненні, у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Обставини непереборної сили ( форс-мажорні обставини)- це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежно від її волевиявлення і контролю. Такі обставини є непереборними навіть за умови застосування усіх можливих та адекватних заходів, спрямованих на їх запобігання.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на ту обставину, що на території, на якій розташований головний офіс ПП «Автомагістраль» та значна частина виробничих приміщень, велися бойові дії й ця територія перебувала під окупацією військ російської федерації.

Ведення бойових дій та окупація військами рф частини території Київської області протягом періоду з 24 лютого 2022 року по квітень 2022 року є загальновідомим фактом. Однак, територія, на якій розташовані приміщення відповідача, звільнено на початку квітня 2022 року. Позивач стверджував, що ПП « Автомагістраль» відновило свою роботу одразу після звільнення цих територій. Доказів на спростування даної обставини відповідач не надав. Сертифікат Торгово-промислової палати України ( уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України, та який був би підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання зобов`язань щодо своєчасної виплати заробітної плати, суду також не надано.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Оскільки відповідач не довів, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок непереборної сили, то, відповідно, він, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Як свідчить довідка, видана ПП « Автомагістраль» 1 червня 2023 року за №А-00000163, середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить грн. 45 коп. Термін затримки розрахунку при звільненні (в межах визначеного частиною першою статті 117 КЗпП України шестимісячного строку, який тривав з 21 вересня 2022 року по 21 березня 2023 року) складає 121 роб. день. Таким чином, загальний розмір середнього заробітку становить 64541 грн. 40 коп. ( 533,40 грн. х 121 роб. дн.).

Метою законодавчого врегулювання відповідальності роботодавця за несвоєчасну виплату заробітної плати є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних та несправедливих наслідків.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою, чи трудовим договором; період затримки ( прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, необхідно зменшити до 10000 грн.

Відповідно до положень статті 237-1 КЗпП України ( в редакції, чинній на час припинення трудових правовідносин між сторонами) відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Маючи законне право на оплату своєї праці, позивач не отримав у день звільнення належних йому коштів, що є підставою для відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Оскільки на час звернення до суду з даним позовом заробітна плата не була виплачена позивачеві й порушення його трудових прав має триваючий характер, посилання відповідача на пропуск строку позовної давності є безпідставним.

За таких обставин, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення,- про стягнення на користь позивача 10000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Сума середнього заробітку визначена без врахування податків та обов`язкових платежів.

В частині стягнення заборгованості по заробітній платі рішення не оскаржується, отже не є предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської від 27 листопада 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10000 грн. (вказана сума визначена без врахування податків та обов`язкових платежів) та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуюча Судді: