Справа № 344/4936/23
Провадження № 22-ц/4808/116/24
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л. В.,

суддів: Максюти І. О., Фединяка В. Д.,

секретар Кузів А.В.,

за участю представника апелянта адвоката Матвійчука М.З.,

представника відповідача адвоката Савчука В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» - адвоката Матвійчука Михайла Зеноновича на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2023 року в складі судді Польської М. В., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого складно 13 жовтня 2023 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (надалі АТ «Сенс Банк»)звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір відступлення прав вимог, відповідно до якого до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами, зокрема і за договором про іпотечний кредит №135 від 20 березня 2007 року. Згідно з умовами договору про іпотечний кредит №135 від 20 березня 2007 року, укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у сумі 29 000 доларів США.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 узятих на себе кредитних зобов`язань постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року з відповідачки на користь АТ «Альфа-Банк» (перейменовано на АТ «Сенс Банк») стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка станом на 14 квітня 2016 року становила 4 008,87 доларів США, з яких 3 838,85 доларів СШАзаборгованість за кредитом та 170,02 доларів США заборгованість за відсотками.

У результаті не виконання умов договору у відповідача виникла заборгованість, розрахована на підставі частини 2 статті 625 ЦК України у сумі 5 192,61 доларів США, з них: 5 158,34 доларів США на заборгованість по тілу кредиту та 34,28 доларів США заборгованість по відсотках.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідачки вказану заборгованість та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представникАТ «Сенс Банк» адвокат Матвійчук М. З, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що грошове зобов`язання в боржника виникло не на підставі постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року у справі №344/6943/16, як помилково вважав суд першої інстанції, а на підставі умов кредитного договору та письмової вимоги про дострокове повернення кредиту. Умовами кредитного договору передбачена сплата відсотків за правомірне користування кредитним коштами та за неправомірне (понад встановлені договором строки) користування кредитними коштами в порядку частини 2 статті 625 ЦК України. А тому АТ «Сенс Банк» має право на стягнення заборгованості починаючи з 15 квітня 2016 року, нарахованої на підставі частини 2 статті 625 УК України на підставі умов договору.

Позиція інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не подано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заяви (клопотання) учасників справи

У судовому засіданні представник АТ «Сенс Банк» - адвокат Матвійчук М. З. скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Савчук В. Р. скаргу не визнав, просив її відхилити.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи

20 березня 2007 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інветиційний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 135, відповідно до умов якого банк надав позичальнику 29 000,00 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладення договору у національній валюті становить 146 450,00 грн, зі сплатою відсотків строком до 19 березня 2027 року (з можливістю дострокового стягнення кредиту).

Пунктом 2.2. вказаного договору передбачено, що за користування кредитом встановлюється процентна ставка у розмірі 12% річних.

Згідно з п. 3.5. договору у випадку порушення позичальником строку кредиту, він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 20 % річних, порядок нарахування та сплати яких визначається відповідно до п.п. 3.2 та 3.3 цього договору.

Відповідно до договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року ПАТ «Альфа-Банк» набуло права вимоги у ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до кредитних договорів, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами, включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій. Згідно вказаного договору відбулося відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит № 135 від 20 березня 2007 року, який укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичною особою ОСОБА_1 , на користь ПАТ Альфа-Банк.

26 квітня 2016 року АТ «Альфа-Банк» надіслало на адресу ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов`язання, погашення протягом тридцяти днів заборгованості у розмірі 4018,29 доларів США.

У зв`язку із непогашенням заборгованості у добровільному порядку 30 травня 2016 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2022 року позов АТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 135 від 20 березня 2007 року, яка станом на 23 травня 2019 року становить 6354,54 доларів США та складається з: 3838,85 доларів США - заборгованість за кредитом; 230,44 доларів США - заборгованість за відсотками згідно п. 2.2 Кредитного договору (12% річних); 2285,25 доларів США - заборгованість за відсотками згідно п. 3.5 Кредитного договору (20% річних) за неправомірне користування кредитними коштами.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2022 року. Ухвалено нове рішення, яким позов АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 задоволено частково. З відповідачки на користь АТ «Альфа-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 4 008.87 доларів США, з яких 3 838,85 доларів США заборгованість за кредитом, 170,02 доларів США заборгованість за відсотками. Постанова не оскаржувалась у касаційному порядку.

02 січня 2023 року ОСОБА_1 внесла всю суму заборгованості, визначену судовим рішенням.

Згідно з розрахунком банку, у відповідачки виникла заборгованість, розрахована на підставі частини другої статті 625 ЦК України, за період з 15 квітня 2016 року по 02 січня 2023 року у сумі 5192,61долар США з яких : 5 158.34 доларів США - заборгованість по тілу кредиту (від ставки 20% річних за умовами кредитного договору) та 34.28 доларів США заборгованість по відсотках (3% річних). На запитання суду, представник позивача зазначив , що у поясненні до позову від 29.08.23р. банком було уточнено, що в прохальній частині позову допущено описку щодо визначення розміру процентів за несвоєчасну сплату замість 20% зазначено 3%, що було враховано судом першої інстанції.

У суді першої інстанції відповідачка заявила про застосування наслідків спливу позовної давності.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержан япроцентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постановівід 28 березня 2018 рокуу справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Звертаючись до суду із вказаним позовом АТ «Сенс Банк» вказувало, що у зв`язку із пред`явленням письмової вимоги про дострокове повернення кредиту, банк змінив строк дії договору. А тому з 15 квіня 2016 року банк має право на стягнення заборгованості, нарахованої на підставі частини 2 статті 625 УК України відповідно до умов договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за п.3.5 договору сторони передбачили, що у випадку порушення позичальником строку погашення кредиту він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи з розміру 20% річних порядок нарахування яких визначається п.3.2,3.3 договору. Також п.5.2.9 сторони передбачили сплату інфляції за ст.625 ЦК України (однак це не є предметом доказування у даній цивільній справі). Тому, доводи позивача про те, що сторони передбачили саме відсоткову ставку 20% річних за неправомірне користування кредитом на тіло позики є невірними, а сплата підвищених відсотків передбачених договором при порушенні строку погашення простроченого вже зобов`язання, визначеного рішенням суду тільки 07.12.2022р. не може бути задоволена, так як після закінчення строку дії договору (а в даних відносинах такий строк закінчився достроково ще у 2016 році за бажанням кредитора про зміну строку) та ухвалення рішення суду і набрання ним законної сили 07.12.2022р., з якого і виник у позичальника обов`язок сплати достроково всієї суми заборгованості, діє норма ст.625 ЦК України стосовно стягнення 3% річних на всю заборгованість як по тілу так і по процентах.

Оскільки заборгованість відповідача перед позивачем за рішенням суду встановлена 3838.85 доларів США по тілу кредиту, а отже з 08.12.2022р. (наступний день з дня ухвалення судового рішення 17.12.2022р., яким достроково стягнуто кредитором заборгованість з позичальника) по 02.01.2023р. (день погашення заборгованості за рішенням суду) слід би нарахувати % в порядку ст.625 ЦК України, як і доводив позивач, однак не у розмірі 20% річних на суму заборгованості, відсоткова ставка яка дорівнює умовам кредитного договору, а у розмірі 3% річних, однак такі з 24.02.2022року на час війни не нараховуються.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17.

В частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі.

Водночас, така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України.

Надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Натомість, у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується, що 20 березня 2007 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інветиційний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 135, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 29 000,00 доларів США зі сплатою відсотків строком до 19 березня 2027 року.

26 квітня 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» надіслав на адресу ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов`язання та погашення протягом тридцяти днів заборгованості у розмірі 4018,29 доларів США.

У зв`язку із непогашенням заборгованості у добровільному порядку у травні 2016 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року з відповідачки на користь АТ «Альфа-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 4 008,87 доларів США, з яких 3 838,85 доларів США заборгованість за кредитом, 170,02 доларів США заборгованість за відсотками.

Таким чином, звернувшись у 2016 році із вимогою про дострокове повернення кредиту банк, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Відповідно до п.1.5. договору про іпотечний кредит, проценти за неправомірне користування кредитом - плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення, та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені цим договором. При сплаті процентів за неправомірне користування кредитом проценти за користування кредитом не сплачуються.

Згідно з п. 3.5. вказаного договору у випадку порушення позичальником строку кредиту, він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 20 % річних, порядок нарахування та сплати яких визначається відповідно до п.п. 3.2 та 3.3 цього договору.

З викладеного вбачається, що пунктом 3.5. договору сторонами передбачена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після строку кредитування і така умова відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання за цією угодою.

Враховуючи наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що банк після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту має право на стягнення заборгованості, нарахованої на підставі частини 2 статті 625 УК України на підставі умов договору, зокрема у розмірі 20 % річних на суму кредиту.

Разом з тим, як вбачається з наданого Банком розрахунку 20 % річних на суму тіла кредиту (3 838,85 доларів США) та 3 % річних на суму заборгованості за відсотками (170,02 доларів США) здійсненза період з 15 квітня 2016 року по 02 січня 2023 року.

З вказаним позовом банк звернувся до суду 22березня 2023 року.

Згідно постанови Верховного Суду від 27 квітня 2018 року (справа № 908/1394/17) невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставістатті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язаннядо моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З вказаним висновком також погодилась Велика Палата Верховного Суду у постановівід 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року за № 2120-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Тобто, зазначеними доповненнями визначено, що на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Отже, за період з 24 лютого 2022 року по 02 січня 2023 року ОСОБА_1 звільнена в силу зазначеного Закону від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а нараховані за цей період відсотки, підлягають списанню кредитодавцем.

За таких обставин та враховуючи, що стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України обмежуються останніми 3 роками, які передували подачі позову до суду, позивач звернувся до суду 22 березня 2023 року, з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню 1 468,75 доларів США нарахованих відсотків в порядку статті 625 ЦК України на заборгованість по тілу кредиту та 9,73 доларів США нарахованих на заборгованість по відсотках за період з 22 березня 2020 року до 23 лютого 2022 року. У задоволені решти позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивноїчастин.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку щодо часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову АТ «Сенс Банк».

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, щоАТ «Сенс Банк» звертаючись до суду з позовом, сплатило 2 848,30 грн судового збору, а за подання апеляційної скарги 4 272,45 грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог (28,47 %) з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 809,48 грн та по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1216,36 грн, а всього 2 025,84 грн понесених судових витрат.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» - адвоката Матвійчука Михайла Зеноновича задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 1468,75 доларів США нарахованих відсотків в порядку статті 625 ЦКУкраїни на заборгованість по тілу кредиту та 9,73 доларів США нарахованих на заборгованість по відсотках.

В решті вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» понесені судові витрати в сумі 2025,84 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач Л. В. Василишин

Судді: І. О. Максюта

В. Д. Фединяк