Справа № 297/3871/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 квітня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 травня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Гал Л.Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та витребування майна

встановив:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до АТ КБ «Приват Банк», приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Стойки Н.М. про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та витребування майна.

Позов мотивувало тим, що на початку листопада 2022 року позивачка мала намір зареєструвати у своєму будинку, який належить їй на праві приватної власності, за адресою АДРЕСА_1 , свого родича, однак їй в цьому було відмовлено через те, що вона вже не є власником вищезазначеного будинку. Дізнавшись про даний факт, позивач ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора, у якого отримала Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

12.12.2016 приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н.М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32972863 від 16.12.2016 та зареєструвала право власності на будинок за відповідачем АТ КБ «ПриватБанк». Підставою для державної реєстрації зазначено: Договір іпотеки, серія та номер: 472, виданий 03.04.2008, видавник: приватний нотаріус Берегівського РНО Мацола І.В.; повідомлення, серія та номер: б.н, виданий 01.12.2016, видавник: ПАТ КБ ПриватБанк; повідомлення, серія та номер: б.н, виданий 15.02.2016, видавник ПАТ КБ ПриватБанк.

Позивач вважає, що банк протиправно, в порушення норм закону та іпотечного договору, набув у власність будинок - предмет іпотеки, чим самим порушив право власності позивача, а відтак, рішення про реєстрацію підлягає скасуванню, а право власності позивачки ОСОБА_1 повинно бути поновлене з наступних підстав: 1) відчуження майна відбулося без згоди позивача, тобто повідомлення від АТ КБ «ПриватБанк» про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб, позивач ОСОБА_1 не отримувала; 2) звернення стягнення на майно здійснилося у позасудовий спосіб, який не було передбачено ні кредитним, ні іпотечним договорами; 3) на момент набуття права власності на предмет іпотеки, оцінка майна відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» не була проведена; 4) реєстрація права власності здійснювалась всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки дане житло було єдиним місцем проживання позивача.

З врахуванням наведеного ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати рішення і запис приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:32972863 від 16.12.2016 року за АТ КБ «ПриватБанк», права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та витребування від незаконного заволодіння майном АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 травня 2023 року позов задоволено частково.

Витребувано з незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк» нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 .

У задоволені позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення і запису приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:32972863 від 16.12.2016 року за АТ КБ «ПриватБанк», права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» та з приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н.М. на користь ОСОБА_1 судовий збір по 496,20 гривень з кожного.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приват Банк» просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вказує, що між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк" було укладено кредитний договір. Відповідно до укладеного договору №МКАWGA00000162 від 03.04.2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 17 290,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03.04.2023 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1 03.04.2008 уклали договір іпотеки № б/н. Згідно з договором іпотеки позивачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину №2-3468 від 29.09.2005 року. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 127 260 грн 00 коп.

Підписанням договору іпотеки від 03.04.2008 сторонами погоджено умови договору іпотеки, які містить розділ із застереженням «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку», де пункт 29 передбачає що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Банк повідомляв позивачку про наявність заборгованості за кредитним договором та надсилав останній вимоги про погашення заборгованості. Оскільки ОСОБА_1 не було погашення кредитну заборгованість, банк скористався правом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 33 Закону України "Про іпотеку''. Вищевказані документи було надано приватному нотаріусу Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М. для здійснення реєстрації переходу права власності на предмет іпотеки. Обраний банком позасудовий спосіб врегулювання грунтується саме на добровільній згоді ОСОБА_1 на зверненні стягнення шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до Іпотекодержателя, що виражається у підписанні нею договору іпотеки, який містить дане застереження.

Вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав, свобод та законних інтересів не є належним та не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

При цьому дата державної реєстрації права власності за АТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки 16 грудня 2016 року. Позивач звернулась до суду в грудні 2022 року, тобто із пропуском строку позовної давності, який сплив 16 грудня 2019 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

В дане судове засідання не з`явилась позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Печунка В.О., а також відповідач приватний нотаріус Стойка Н.М.

Про дату, час та місце судового розгляду, апеляційний суд повідомляв сторін належним чином про що свідчать Довідки Закарпатського апеляційного суду від 22.12.2023 року підтверджено доставку "Судової повістки про виклик до суду в цивільній справі" у формі електронного листа надісланого: адвокату Печунка В.О. на його електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 , 53; приватний нотаріус Стойка Н.М. на її електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_2 , а.с. 52.

Також надіслано повідомлення ОСОБА_1 у додаток "Viber" на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , щодо документа "Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі", а.с. 50; адвокату Печунка В.О. у додаток "Viber" на номер мобільного телефону НОМЕР_2 , щодо документа "Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі", а.с. 49, та приватному нотаріусу Стойка Н.М. у додаток "Viber" на номер мобільного телефону НОМЕР_3 , щодо документа "Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі", а.с. 48.

Крім цього, адвокат Печунка В.О. подав апеляційному суду клопотання 21.12.2023 року в якому просив розглядати апеляційну скаргу у відсутності ОСОБА_1 та його як представника, а.с. 43.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки відповідача та/або учасника справи, суд розглядає справу у їх відсутності. Зазначені норми дисциплінують відповідача та/або учасника справи і стимулюють їх належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи.

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що позивач і відповідач надали усі докази, які вважали за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги. Відтак, наведене на думку колегії суддів з приводу розгляду справи за відсутності позивача і його представника - адвоката та відповідача не призведе до порушення процесуальних прав учасників справи у спірних правовідносинах.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка учасників справи, не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки АТ КБ «Приват Банк» оскаржує рішення суду першої інстанції тільки в частині задоволеної вимоги про витребування з незаконного володіння житлового будинку, то в частині відхиленої вимоги про визнання протиправним та скасування рішення та запису приватного нотаріуса Стойка Н.М. про державну реєстрацію прав власності та їх обтяжень, апеляційний суд не переглядає рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що 03.04.2008 між ЗАТ "КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №MKAWGA00000162, за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 20 476,75 доларів США, з яких 17 290 доларів США на споживчі цілі, інше на сплату страхових платежів на строк до 03.04.2023 року, а остання зобов`язалася щомісяця згідно з графіком погашення кредиту сплачувати на рахунок банку відповідні кошти.

На забезпечення виконання кредитного договору того самого дня між сторонами було укладено договір іпотеки квартири №MKAWGA00000162 від 03.04.2008, предметом якого була нерухоме майно, а саме будинок за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 73-78, 79-86).

Суд першої інстанції вважав, що житловий будинок загальною площею 48,2 кв.м, житловою 20 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 , який використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнутий на підставі дії Закону N 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ "КБ "Приватбанк" як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 03 квітня 2008 року, укладеного в іноземній валюті.

Крім того, судом встановлено, що в порушення пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року N 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не було подано документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем ОСОБА_1 письмової вимоги іпотекодержателя АТ КВ «ПриватБанк», оскільки даного документа не було у витребуваних судом доказах, які були підставою для вчинення державної реєстрації права власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , за АТ КБ «ПриватБанк».

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, апеляційний суд зазначає наступні мотиви з огляду на таке.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) вказано, що:

«102. Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

104. Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

109. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

110. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

111. Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивача з позовом та прийняття рішення судом першої інстанції, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

112. Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

114. Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Мегабанк», заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 30.12.2019 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

115. Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

116. Слід ще раз звернути увагу, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою».

У переглядаємій справі колегією суддів встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 наявні договірні правовідносини стосовно укладення Кредитного договору №MKAWGA00000162 від 03 квітня 2008 року та Договору іпотеки квартири №MKAWGA00000162 від 03 квітня 2008 року.

Відтак, АТ КБ «ПриватБанк» будучи іпотекодержателем в порядку приписів пункту 29 Договору іпотеки квартири на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, здійснило звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки (будинок АДРЕСА_1 ) в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому ст. 37 ЗУ "Про іпотеку".

Зазначене стверджує ту обставину, що між сторонами наявні зобов`язальні правовідносини, які випливають з укладених між сторонами відповідних договорів. За цієї обставини, відповідний захист порушеного права власності позивача можливий шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ КБ «ПриватБанк», то заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 16.12.2016 року опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено, що:

«124. Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно. Тим самим суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини).

125. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.

126. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, правильно застосувавши положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом)».

Тож у справі, яка переглядається апеляційним судом, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є належним способом захисту прав ОСОБА_1 цій справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду справи № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22)).

За цієї обставини, вимога про витребування нерухомого майна з незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк» не являється належним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах, що є самостійною і достатньою підставою для відмови позивачу в задоволенні такої позовної вимоги.

Окрім зазначеного, колегія суддів вказує на те, що судом першої інстанції було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконною та скасування рішення та запису приватного нотаріуса Ужгородського нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н.М. про здійснення державної реєстрації прав та їх обтяжень з відкриттям розділу про право власності на домоволодіння за індексним номером: 32972863 від 16.12.2016 року за АТ КБ «ПриватБанк», яка є належним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах.

Проте, ОСОБА_1 не оскаржувала рішення суду першої інстанції в частині відхиленої позовної вимоги.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як зазначено в частинах 2, 4 статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з аналізу зазначених процесуальних норм, колегія суддів констатує, що позаяк ОСОБА_1 не реалізувала своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в частині оскарження відхиленої позовної вимоги, то на ній лежить ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням нею таких процесуальних дій. Та як наслідок, зазначена обставина є перепоною для апеляційного суду в здійсненні перегляду рішення суду першої інстанції в частині відхиленої вимоги.

А звідси, задовольняючи позовні вимоги в частині позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції безпідставно вважав, що така позовна вимога є належним способом захисту порушеного права.

Відтак, такий висновок суду першої інстанції є такими, що не ґрунтується на вимогах діючого законодавства та досліджених обставинах справи, разом з зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.

Окрім наведеного, колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

А тому, апеляційний суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

А звідси, апеляційний суд з огляду на викладене зазначає, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені в апеляційній скарзі, які мають значення для вирішення даного спору.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, та помилково дійшов висновку щодо задоволення такої позовної вимоги.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах не є порушеним через обрання неналежного способу захисту порушеного права, тому така позовна вимога не підлягає задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим, доводи апеляційної скарги є підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відхилення позовних вимог про витребування нерухомого майна.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача.

А звідси, судовий збір за подання апеляційної скарги у справі становить суму у розмірі 1 488,60 гривень, яку слід стягнути з позивачки, Т.2, а.с. 24.

Виходячи з наведеного та керуючись приписами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» задовольнити.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 травня 2023 року скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 1 488,60 гривень, судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 30 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: