ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2024 року м. Кропивницький

справа № 383/94/24

провадження № 22-ц/4809/598/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Письменного О. А.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошина Світлана Андріївна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2024 року у складі судді Адаменко І. М. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просив:

-визнати недійсним договір дарування, укладений 13 грудня 2023 року між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошиною С. А., зареєстрований в реєстрі за № 2095;

-застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, рішення про державну реєстрацію права власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку з кадастровим номером 00:50:110:0032, площею 0,0675 га, надану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 , а також повернення даного будинку та земельної ділянки у свою власність;

-стягнути солідарно з відповідачів на свою користь судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп та витрати, понесені на правничу допомогу, в розмірі 30 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 13 грудня 2023 року позивач подарував належні йому на праві власності будинок та земельну ділянку ОСОБА_2

ОСОБА_1 зазначав, що договір дарування було підписано ним внаслідок недобросовісних дій і намірів відповідачів, що спричинило неправильне уявлення позивачем про обставини і наслідки даного правочину, як наслідок, звернувся до суду з позовом за захистом свої прав.

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив:

-накласти арешт на житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 00:50:110:0032 площею 0,0675 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладати договори, вчиняти інші правочини щодо житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняти із земельною ділянкою кадастровий номер 00:50:110:0032 площею 0,0675 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної земельної ділнки, поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо земельної ділянки.

Заява мотивована тим, що існує висока ймовірність того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 можуть відчужити спірні житловий будинок та земельну ділянку.

Враховуючи предмет спору, позивач вважає, що забезпечння позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти певні дії буде співмірним заходом забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, оскільки між сторонами дійсно виник спір щодо визнання договору дарування недійсним.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено повністю.

Ухвала суду мотивована тим, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, та не містить ціни позову, про забезпечення якого просить заявник, як це передбачене п. п. 5, 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України.

Крім того, заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на наявність ризиків та на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, так само як і не містить документального обґрунтування, наявності фактичних обставин, обґрунтованих доказів, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, та ґрунтується лише на припущеннях заявника.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2024 року та задовольнити заяву про забезпечення позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що винесена з порушенням процесуальних норм права.

Посилання суду першої інстанції на те, що об`єктивних обставин, що несуть реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду позивачем не наведено, не відповідає дійсності, так як ОСОБА_2 переоформила частини спірних будинку та земельної ділянки на себе.

За таких обставин, позивач зазначає, існує наявність ризиків того, що відповідачі можуть відчужити спірне майно іншим особам, що може призвести до складності або неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відзиви на апеляційну скаргу

Від адвоката Замши Д. Д., який представляє інтереси ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відхилити вимоги, викладені в апеляційній скарзі на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2024 року, у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду адвокат Попович С. М., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , підтримала доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошина С. А. в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, які не з`явилися, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заходи забезпечення позову не відповідають змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можна, з огляду на таке.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Так, згідно п. 43 рішення ЄСПЛ по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції.

Відповідно до статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише уразі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Крім того, заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення про забезпечення позову. Окрім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Згідно з пунктів 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України одними із видів забезпечення позову, зокрема є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, та заборона вчиняти певні дії

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , просив визнати недійсним договір дарування, укладений 13 грудня 2023 року між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошиною С. А., зареєстрований в реєстрі за № 2095, та застосувати наслідки недійсності правочину (а. с. 1-8).

Згідно наявної в матеріалах справи копії договору дарування від 13 грудня 2023 року ОСОБА_1 подарував своєму синові, а ОСОБА_2 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0675 га з кадастровим номером :50:110:0032, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11-12).

Згідно Інормації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :50:110:0032 площею 0,0675 га та на частину житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 20.12.2023 (а. с. 13-14).

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту та заборони вчиняти дії щодо спірного нерухомого майна, ОСОБА_1 посилався на те, що існує висока ймовірність того, що відповідачі можуть відчужити спірні житловий будинок та земельну ділянку.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

За абзацом четвертим цієї норми права, виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно із абзацами першим - другим частини 5 цієї статті, про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим.

Таким чином, арешт є крайнім заходом забезпечення позову та полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні у власника та передачі на зберігання іншим особам.

За змістом статті 1 Першого Протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При цьому вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У кожному випадку, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Звертаючись до суду із заявою про застосування заходу забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, яке належить на праві спільної часткової власності відповідачам, ОСОБА_1 не навів правових підстав забезпечення позову саме шляхом накладення арешту та не надав докази на підтвердження необхідності забезпечення позову саме у такий спосіб, а застосування такого виду забезпечення позову може призвести до безпідставної заборони користуватись майном та передачу його іншим особам, що є обмеженням права власності.

З огляду на викладене, суд, враховуючи відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам та баланс інтересів сторін, приходить до висновку, що такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на спірне нерухоме майно, в даному випадку не є співмірним заявленим позовним вимогам, невиправданим та таким, який обмежує права відповідачів на мирне користування майном, що є підставою для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку та будинок.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 24 листопада 2022 року у справі № 204/4475/21 (провадження № 61-20259св21) та від 12 квітня 2022 року у справі № 391/7/21 (провадження № 61-8820св21).

Разом з тим, суд виходить з того, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, допоки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (рішення Європейського суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі «Кюблер проти Німеччини», заява № 32715/06).

Враховуючи, що після укладення спірного договору дарування, ОСОБА_2 була відчужена частина спірного нерухомого майна, суд приходить до висновку, що заборона ОСОБА_2 на відчуження частини житлового будинку та 1/2 частини земельної діянки, належної йому на праві власності, не буде позбавленням його права власності, а лише тимчасово обмежує право відповідача розпоряджатися частиною спірного майна з метою його збереження до визначення його подальшої долі.

При цьому, відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_2 вчиняти інші правочини щодо сіпрного житлового будинку та заборони вчиняти із спірною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, поділу або об`єднання із іншими земельними ділянками та вчиняти інші правочини, оскільки зі змісту то доводів заяви позивача про забезпечення позову не вбачається, що останній посилається на ймовірність вчинення ОСОБА_2 вказаних дій, а позивач посилається тільки на загрозу відчуження спірного нерухомого майна.

Крім того, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_3 вчиняти дії щодо спірного нерухомого майна, оскільки в поданій до суду першої інстанції позовній заяві позивач не оспорює право власності ОСОБА_3 на частини спірних житлового будинку та земельної ділянки та не ставить вимоги про визнання недійсними документів, на підставі яких нею було набуто право власності на вказану частину спірного нерухомого майна.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а застосування заходів забезпечення позову шлязом заборони останньому вчиняти дії щодо відчуження частини спірного нерухомого майна відповідають пред`явленим вимогам, безпосередньо пов`язані з предметом спору, є співмірними таким вимогам.

При цьому, суд зауважує, що в разі невжиття забезпечення позову у ОСОБА_2 не буде перешкод у розпорядженні частиною спірного нерухомого майна, тому у випадку відчуження ним цього майна, ОСОБА_1 , за умови задоволення зазначеного позову, змушений би був повторно звертатися до суду з позовом про витребування майна від кінцевого набувача.

У зв`язку з викладеним, вжиття відповідних заходів забезпечення позову у справі, що переглядається, матиме наслідком збереження існуючого станом на момент подання заяви стану - збереження частини спірного нерухомого майна у власності ОСОБА_2 , тому немає підстав вважати, що права відповідача та баланс інтересів сторін будуть порушені.

Тож вказаний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження прав ОСОБА_2 , оскільки частина спірного майна фактично перебуває у володінні зареєстрованого власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Схожі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) та у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 (провадження № 61-21685св19), від 17 січня 2022 року у справі № 927/461/21.

Враховуючи підстави та зміст позову, надаючи оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересів сторін, суд приходть до висновку про наявність підстав для часткового завдоволення заяви ОСОБА_4 та забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження частини житлового будинку та частини земельної ділянки площею 0,0675 га, кадастровий номер :50:110:0032, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, з огляду на фактичні обставини справи безпідставним є висновок суду першої інстанції про недоведеність заявником того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Крім того, немотивованим є твердження суду першої інстанції про ненадання позивачем пропозицій стосовно зустрічного забезпечення та незазначення в заяві ціни позову.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 154 ЦПК України метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Застосування заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

У справі, що переглядається, відсутні визначені законом підстави для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення, а незазначення заявником цінки позову не є безумовною та обов`язковою підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20), у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 (провадження № 61-21685св19) та від 17 січня 2022 року у справі № 927/461/21, щодо обставин, які підлягають врахуванню під час вирішення питання забезпечення позову, не надав належної оцінки доводам і вимогам позивача про забезпечення позову, не спростував наявність ризиків незабезпечення позову для досягнення кінцевої мети судочинства у цій справі, про які позивач вказував у заяві про забезпечення позову, не навів доречних і переконливих мотивів свого рішення та зробив помилковий висновок про те, що заходи забезпечення позову не відповідають змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування права норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування ухвали суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, ухвала Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2024 року скасуванню з ухваленям нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову та заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження частини житлового будинку та частини земельної ділянки площею 0,0675 га, кадастровий номер :50:110:0032, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо судових витрат

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції не здійснює розподіл судових витрат, оскільки питання про розподіл судових витрат, посених сторонами, буде вирішуватись під час винесення рішення у справі по суті спору.

Керуючись ст. ст. 362, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження частини житлового будинку та частини земельної ділянки площею 0,0675 га, кадастровий номер :50:110:0032, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших вимог заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18.03.2024.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Карпенко

О. А. Письменний