Номер провадження: 22-ц/813/2284/24
Справа № 947/3515/23
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Клачок Б.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Манушина Валерія Олександровича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 31.07.2023 року, ухваленого під головуванням судді Куриленко О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення особистих коштів та витрат у порядку компенсації по поверненню кредитних коштів, за рахунок яких була придбана квартира,

встановив:

25.01.2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 05.06.2023 року, позивач просив суд:

- стягнути особисті кошти в сумі 100 000,00 ЄВРО;

- стягнути у порядку компенсації витрати по поверненню кредитних коштів, за рахунок яких була придбана кв. АДРЕСА_1 , в сумі 17 416,00 доларів США;

- стягнути судові витрати згідно попереднього розрахунку судових витрат орієнтовно в сумі 40 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 особистих грошових коштів у розмірі 100 000,00 Євро, ОСОБА_2 посилався на те, що 03 жовтня 2018 року платіжним дорученням № ним через Відділення № НОМЕР_1 в місті Одесі Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Акордбанк» на користь відповідачки на рахунок НОМЕР_2 у відділенні « ОСОБА_3 » (UnicreditBankaSlovenijaD.D) було перераховано зазначену вище суму коштів, які належали позивачу на праві особистої приватної власності.

По приїзду в Словенію відповідачка відмовилась повернути ОСОБА_2 отримані грошові кошти у сумі 100 000,00 Євро, пояснюючи це тим, що зазначені грошові кошти їй потрібні для організації самостійного бізнесу і обіцяла їх повернути до 2021 року. Отримані кошти остання внесла за договором позики на рахунок Товариства BLAMOd.o.o., 4263 Бохінська Бела, Словенія, що підтверджується відповідним договором займу між товариством та відповідачкою ОСОБА_1 .

В обґрунтування решти позовних вимог, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог та залишення частини позовних вимог без розгляду від 02.06.2023 року щодо стягнення 17 416,00 доларів США у порядку компенсації витрат по поверненню кредитних коштів, за рахунок яких була придбана кв. АДРЕСА_1 , позивач зазначав, що з серпня 2010 (період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) та у період шлюбу (з 2013 року) між ним та відповідачем, саме ОСОБА_2 за особисті грошові кошті здійснював погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним Договором № 014/0043/84/41894 між ОСОБА_4 (позичальник) та Акціонерним Поштово-Пенсійний Банком Аваль (далі Банк) від 05.12.2005 року.

Позивач стверджував, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ним, ніколи не працювала, не отримувала самостійного доходу, участі у сімейному бізнесі ні в Україні, ні в Словенії не приймала, тому не мала фізичної можливості сплачувати власні грошові кошти за погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами за кредитним Договором № 014/0043/84/41894 від 05.12.2005 року. Враховуючи факт погашення заборгованості саме ОСОБА_2 за його особисті кошти на суму 17 416 доларів США, зазначені грошові кошти на думку позивача, підлягають стягненню з відповідачки на його користь.

З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду для захисту свого права на повернення особистих грошових коштів у розмірі 100 000,00 Євро та компенсації внесених позивачем особистих грошових на погашення кредиту ОСОБА_1 на підставі Договору №014/0043/84/41894 від 05.12.2005 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31.07.2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено (т.3, а.с.94-101).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Манушин В.О. ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 31.07.2023 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги, в частині стягнення коштів у розмірі 100 000,00 Євро та компенсацію у розмірі 17 416,00 доларів США, задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.141-151).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Клачок Б.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги.

Також представник відповідачки ставить питання про відшкодування судових витрат (т.3, а.с.163-168).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Клачок Б.О., та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомленні про час і місце судового засідання (т.3, а.с.196-200).

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Колегія суддів також зазначає, що Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час (т.3,а.с.160), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанціїу відкритому судовому засіданні за участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Клачок Б.О. та у відсутність інших учасників справи, та за наявними у справі доказами.

При цьому колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Саме з цих підстав було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Манушина В.О. від 16.04.2024 року про відкладення розгляду справи (т.3, а.с.209-212).

При цьому колегія суддів виходить із того, що аналогічні клопотання вже надходили до суду апеляційної інстанції від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Манушина В.О. (т.3, а.с. 180-187), які були задоволені судом апеляційної інстанції (т.3 а.с.195).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (т.3, а.с. 164-168), колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог (т.3, а.с.94-101).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у період з 14.06.2013 року по 19.07.2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

З 2016 року сторони проживають у Республіці Словенія, що не заперечувалось сторонами у справі.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є фізичними особами підприємцями.

У період шлюбу, 20.09.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було спільно створено товариство BLAMOd.o.o. Основним видом діяльності компанії є оренда власного майна (готельний бізнес) (т.1, а.с.116-139).

Відповідно до Статуту компанії BLAMOd.o.o. статутний капітал компанії складає 7500,00 Євро, а частки в статутному капіталі розподілені наступним чином: 36,5% (2737,5 Євро ОСОБА_1 ) та 63,5% (4762,5 Євро ОСОБА_2 ), що підтверджується копією Статуту.

03.10.2018 року позивач ОСОБА_2 платіжним дорученням № через відділення №12 в м.Одесі ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» на користь відповідача ОСОБА_1 на рахунок НОМЕР_2 перерахував 100 000,00 Євро.

26.11.2018 ОСОБА_1 надала спільному з позивачем товариству Blamod.o.o. позику у розмірі 102 000,00 Євро, що підтверджується договором позики 1 sv/2018, договір підписано ОСОБА_1 та директором компанії позивачем у справі.

Крім того, ОСОБА_1 неодноразово надавала у позику товариству ОСОБА_5 грошові кошти, що підтверджується договором 3sv/2018 від 28.12.2018 року, договором 4sv/2018 від 28.12.2018 року, договором 5sv/2018 від 11.12.2018 року, договором 2sv/2018 від 27.12.2018 року, які підписані також директором компанії - позивачем та квитанціями про їх перерахування (т. 2, а.с.39-48).

Також, 08.11.2018 року сторони за спільно набуті грошові кошти придбали будинок у Республіці Словенія за 581 000, 00 Євро, що підтверджується договором купівлі продажу, посвідченого нотаріусом StaneKrainer, Gorenjskacesta 2, 4240 Radovljica.

Тобто із вищевказаного вбачається, що грошові кошти у розмірі 100 000,00 Євро, які апелянт просить стягнути з відповідачки, були набуті подружжям під час перебування у шлюбі та використанні подружжям спільно в їхню сумісну компанію, та за погодженням позивача.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що грошові кошти у розмірі 100 000,00 Євро отримані позивачем внаслідок продажу нерухомого майна, яке належало йому до укладання шлюбу з ОСОБА_1 , також не знайшли свого підтвердження. Саме по собі посилання на договори купівлі-продажу нерухомого майна, яке належало позивачу, не може вважати доказом в сенсі ст. 76 ЦПК України, що саме зазначені кошти від продажу нерухомого майна були перераховані позивачем на картковий рахунок відповідачки.

Щодо посилань заявника апеляційної скарги на те, що ОСОБА_1 не мала можливості сплачувати кредит та відсотки і, що саме ОСОБА_2 сплатив грошові кошти 17 416,00 доларів США, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 05.12.2005 року, тобто до укладання шлюбу із позивачем, між ОСОБА_6 ОСОБА_7 та Банком було укладено кредитний договір №014/0043/84/41894, відповідно до якого позичальник отримала кредитні кошти у розмірі 68000,00 доларів США.

06.12.2005році між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 . Згідно зазначеного договору вартість квартири складала 343 400,00 грн.

06.12.2005року між ОСОБА_8 та Банком було укладено договір іпотеки №1874, відповідно до умов якого в іпотеку передано кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження за № 42179555 від 12.08.2015 року.

16.12.2005 року між ОСОБА_8 та Одеським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву було укладено договір №505/05 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків від 16.12.2005 року. Відповідно до зазначеного договору ОСОБА_10 отримала компенсацію у розмірі 130 448,00 грн. для часткового погашення кредиту № 014/0043/84/41894.

27.07.2010 року, тобто до укладання шлюбу відповідачки з ОСОБА_2 , між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, згідно яких ОСОБА_12 купила належні відповідачці житловий будинок та земельну ділянку загальною вартістю 530 632,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладення зазначених правочинів було еквівалентно 68 030,00 доларів США.

Станом на 08.07.2015 року ОСОБА_1 була виплачена заборгованість за кредитним договором № 014/0043/84/41894.

Таким чином, враховуючи, що вказаний кредитний договір був укладений між ОСОБА_1 та Банком до укладання шлюбу відповідачки із позивачем, можна прийти до висновку, що у відповідачки до укладання шлюбу із позивачем існували особисті кошти для погашення у повному обсязі заборгованості за кредитним договором 014/0043/84/41894 від 06.12.2005 року, а тому колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів для задоволення позовних вимог також і в цій частині.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Манушина Валерія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31.07.2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено 29.04.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк