провадження № 22-ц/824/3567/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицька Світлана Аполінаріївна, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та за об`єднаним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину квартири, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом та просила визнати за нею право власності на частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 вересня 1994 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який 05 липня 2001 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. В період шлюбу, а саме 30 листопада 2000 року, ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу щодо придбання у власність квартири, за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу поділ майна подружжя не здійснювався. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Позивач ОСОБА_4 28 серпня 2020 року звернулась із заявою до Шостої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Мостицькою С.А. постановою від 24 вересня 2020 року відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва на частини вказаної квартири з підстав відсутності у позивача документа, що посвідчує право власності спадкодавця ОСОБА_5 на дану квартиру. Оригінал договору купівлі-продажу спірної квартири знаходиться у відповідача ОСОБА_3 , останньої дружини померлого ОСОБА_5 . Спадкова справа № 317/2020 щодо майна померлого ОСОБА_5 заведена на підставі заяви спільного із позивачкою сина - ОСОБА_1 . Окрім того, позивачу стало відомо, що до моменту смерті ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Зважаючи на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спадкоємцями померлого ОСОБА_5 , то вони можуть успадкувати належну позивачеві частку у майні.

У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 з ОСОБА_5 у період з квітня 1996 року до 04 вересня 2001 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 вересня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб. Однак, до реєстрації шлюбу, починаючи з квітня 1996 року вони проживали однією сім`єю як дружина і чоловік. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у виді однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори 01 грудня 2000 року зареєстрована в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_5 , реєстраційний номер № 316. За життя ОСОБА_5 склав заповіт, згідно якого належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_3 та своєму синові ОСОБА_1 , заповіт посвідчено 15 грудня 2003 року приватним нотаріусом КМНО Літош В.П., зареєстрований в реєстрі за № 11630. Спадкоємцями за заповітом є позивач ОСОБА_3 та син від першого шлюбу - ОСОБА_1 . Однак, на частку спірної квартири претендує також колишня дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , яка 06 жовтня 2020 року звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на частину спірної квартири, оскільки вона була придбана у період зареєстрованого шлюбу її з ОСОБА_5 . Позивач ОСОБА_3 зазначає, що оскільки спірна квартири була придбана у 2000 році, у той період, коли вона проживала з ОСОБА_5 однією сім`ю без реєстрації шлюбу, то слід застосовувати норми законодавства, які діяли на час придбання спірної квартири. Норми Сімейного Кодексу України діють з 01 січня 2004 року. Відтак, правовідносини, які виникли між сторонами на час придбання спірної квартири у 2000 році, регулюються нормами Кодексу про шлюб і сім`ю України, а створення спільної власності особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі - Законом України «Про власність», який був чинний на час спірних правовідносин. Отже, майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, але між ними склалися усталені відносини притаманні подружжю, є об`єктом їхньої спільної сумісною власності. ОСОБА_4 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, вказувала, що шлюбні відносини було припинено з 1997 року, тоді як в цей час останній перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 червня 2001 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було розірвано. Судом було встановлено, що сторони, починаючи з 1997 року, не ведуть спільного домашнього господарства, не підтримують подружні стосунки. ОСОБА_3 вказує, що саме за спільні кошти з ОСОБА_5 вони придбали спірну квартиру, проживаючи однією сім`єю з 1996 року у належному позивачу будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в цей період часу обидва працювали, одержували доходи, вели спільне господарство, у них був єдиний бюджет. За час спільного проживання накопили грошові кошти. Позивач ОСОБА_3 вважає, що заявлені вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності на частину спірної квартири є безпідставними.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 березня 2021 року об`єднано в одне провадження справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Шостої київської державної нотаріальної контори Мотицька Світлана Аполінаріївна, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя із справою № 755/2727/21 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину квартири. Визначено номер справи - 755/15186/20.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2022 року допущено заміну померлого позивача ОСОБА_4 на її правонаступника ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та в об`єднаному позові ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позову через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує про те, що предметом цієї справи є визнання права власності на 1/2 квартири, придбаної ОСОБА_5 під час перебування ним у шлюбі з ОСОБА_4 . Оскільки квартира була придбана 30 листопада 2000 року, то необхідно використовувати норми матеріального права, які були чинні на той момент. 30 листопада 2000 року діяли редакції Кодексу про шлюб та сім`ю України від 29 листопада 2000 року та Закону України «Про власність» від 11 квітня 1995 року. Враховуючи те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана (не отримана у дар та не успадкована) ОСОБА_5 у період часу, коли він перебував в шлюбі з ОСОБА_4 , квартира не є річчю індивідуального користування, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відсутня письмова угода, яка встановлювала, що це квартира не є спільною сумісною власністю, відтак, вказана квартира є їх спільною сумісною власністю, тому ОСОБА_4 мала право на визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири. Оскільки ОСОБА_1 є процесуальним правонаступником ОСОБА_4 , то він має право на визнання за ним права власності на 1/2 спірної квартири. Суд, відмовляючи позивачу у задоволенні позову, послався на ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність». Проте, така норма не застосовується до спірних правовідносин, оскільки вона регулює питання набуття майна у спільну сумісну власність членами сім`ї. До спірних правовідносин застосовуються спеціальні норми: ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України та ст. 16 Закону України «Про власність», згідно з якими майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Сам факт придбання спірної квартири у період перебування ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_4 є достатнім для визнання за ОСОБА_1 (правонаступником ОСОБА_4 ) права власності на 1/2 квартири. Викладене є підтвердженням того, що оскаржуване рішення є незаконним. Крім того, суд першої інстанції в порушення приписів ст. 89, 264, 265 ЦПК України не дослідив та не надав оцінку поясненням ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , договору - доручення від 19 жовтня 2000 року та акту приймання виконаних робіт від 30 листопада 2000 року, з яких вбачається, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 62 000 грн. для придбання спірної квартири. Не дослідження та не надання оцінки судом зазначеним доказам призвело до формування хибного висновку нібито зазначена квартира не придбавалася ОСОБА_1 з ОСОБА_4 за їх спільний кошт, відтак, суд неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, що стало наслідком неправильного вирішення справи - відмови позивачу у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Судом першої інстанції в повній мірі досліджено докази та надано їм обґрунтовану оцінку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 20 вересня 1994 році між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_2 . Після укладання шлюбу чоловікові присвоєно прізвище « ОСОБА_5 », дружині - « ОСОБА_4 » (актовий запис № 634 від 20 вересня 1994 року, місце реєстрації: Відділ реєстрації актів громадянського стану Печерської районної державної адміністрації м. Києва) (т.1, а.с.14).

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 13 листопада 2000 року ОСОБА_5 , як покупець, набув право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати. Договір посвідчено державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори 30 листопада 2000 року, зареєстровано в реєстрі за № 5-10441 (т.1, а.с.225). Даний Договір зареєстровано в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 01 грудня 2000 за № 316, що вбачається з відмітки на Договорі, запис у реєстровій книзі № д.776-38 (т.1, а.с.225).

05 липня 2001 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , актовий запис № 416 від 05 липня 2001 року, місце реєстрації: Відділ реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (т.1, а.с.15).

04 вересня 2001 році між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 . Прізвище після укладання шлюбу присвоєно чоловікові « ОСОБА_5 », дружині « ОСОБА_4 » (актовий запис № 245, місце реєстрації: Відділ реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції (т.1 а.с.222).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 10903 від 30 червня 2020 року, зареєстрований Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (т.1 а.с. 17).

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого, на випадок його смерті, надав розпорядження щодо належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 , а саме заповів квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожному. Заповіт складений 15 грудня 2003 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літош В.П., зареєстрований в реєстрі за № 11630 (т.1 а.с.224).

Відповідно до заяви від 28 серпня 2020 року № 1318 до Шостої Київської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_4 про прийняття спадщини після померлого її колишнього чоловіка ОСОБА_5 на частину кв. АДРЕСА_1 , вказуючи що квартира була придбана в період перебування з ним у шлюбі і є їх спільною сумісної власністю.

Із заявою від 02 липня 2020 року № 979 до Шостої Київської державної нотаріальної контори звернувся також син ОСОБА_1 про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_5 , вказавши, що крім нього, інших спадкоємців немає.

Матеріали спадкової справи містять експертний висновок Інституту мови Національної академії наук України № 307/98 від 28 лютого 2017 року щодо лінгвістичного погляду написання в офіційних документах прізвищ « ОСОБА_1 » та « ОСОБА_1 », а також імен « ОСОБА_1 » та « ОСОБА_1 ». Експертом надано висновок, що вказані прізвища та імена є ідентичними, тобто становлять одне особове прізвище та одне особове чоловіче ім`я.

Із заявою від 02 липня 2020 року № 978 до Шостої Київської державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_4 з проханням видати їй свідоцтво про право власності, як пережившій дружині, на спадкове майно, яке було набуте нею та померлим чоловіком в період зареєстрованого шлюбу.

Постановою від 24 вересня 2020 року державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Мотицькою С.А. відмовлено у видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя на частку кв. АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 , з тих з підстав, що ОСОБА_4 не надала документ, що посвідчує право власності спадкодавця на квартиру (т.1 а.с.65 зворот).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням було встановлено, що за життя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 1997 року не вели спільного домашнього господарства, проживали окремо, відтак, відсутні підстави вважати, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з вимогами ст. 22, 24 КпШС, чинного на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Частиною 2 ст. 28 КпШС було визначено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

З позовної заяви ОСОБА_4 про розірвання шлюбу від 13 червня 2001 року (а.с. 236, т. 1) вбачається, що вона звернулася до Дарницького районного суду м. Києва та просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_5 . При цьому в даній заяві ОСОБА_4 вказала, що вони з ОСОБА_5 з 1997 року спільного господарства не ведуть і спільно не проживають. Спору між ними щодо розподілу майна немає.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2001 року (а.с. 237, т. 1) встановлено, що у сторін повністю відсутні взаєморозуміння та повага. Починаючи з 1997 року вони не ведуть спільного господарства та проживають окремо. Спору про розподіл майна немає.

Відповідач ОСОБА_5 з заявою ОСОБА_4 погодився, рішення Дарницького районного суду м. Києва в апеляційному порядку не оскаржував.

У відповідності до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, обставини, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 1997 року спільного господарства не ведуть і спільно не проживають, спору між ними щодо розподілу майна немає не тільки встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, а й визнані позивачем ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 .

За таких обставин, в силу вимог ч. 2 ст. 28 КпШС квартира АДРЕСА_1 , яка придбана ОСОБА_5 , в 2000 році була його особистою власністю і суд першої інстанції надав вірну оцінку зазначеним обставинам, відмовивши ОСОБА_1 в задоволенні позову в цій частині.

Оскаржуючи судове рішення та вказуючи що спірна квартири є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана під час зареєстрованого шлюбу, ОСОБА_1 на зазначене уваги не звернув та залишив поза увагою, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц.

У справі, що переглядається, ОСОБА_4 вказувала, що не проживає з ОСОБА_5 і не веде з ним спільного господарства з 1997 року, а, отже, і не приймала участі в купівлі спірної квартири.

Після смерті ОСОБА_5 заявивши вимоги про визнання права власності на частину придбаної останнім в 2000 році квартири, ОСОБА_4 вочевидь діяла не добросовісно, всупереч своїм попереднім заявам та вимогам ч. 2 ст. 28 КпШС.

Доводи апеляційної скарги в частині не надання судом першої інстанції оцінки письмовим поясненням ОСОБА_6 , апеляційний суд вважає не обґрунтованими, оскільки вказана особа не була допитана в якості свідка в судовому засіданні.

Статтями 90-93 ЦПК України встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.

У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд.

Надання показів свідків, шляхом посвідчення їх показань нотаріусом чинним ЦПК України не передбачено і не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на задання питань свідкам стосовно обставин справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 200/17947/16-ц.

Доводи апеляційної скарги в частині передання ОСОБА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 62 000 (шістдесят дві тисячі) гривень для придбання спірної квартири, апеляційний суд відхиляє, оскільки належних доказів зазначеним обставинам матеріали справи не містять.

Крім того, надання позивачем ОСОБА_1 коштів батьку для купівлі спірної квартири, навіть у разі підтвердження зазначеного факту, ніяким чином не спростовує право власності померлого на цю квартиру.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції по суті відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, доводами апеляційної скарги висновки суду не спростовані, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.