16.04.2024 Справа № 363/4288/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Мацьовитій Я.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на будинку за набувальною давністю,

встановив:

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на частину будинку АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що вказаний будинок належав його діду - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя ОСОБА_4 подарував частину будинку його матері - ОСОБА_5 , а на іншу частину залишив заповіт на свого сина - ОСОБА_6 та онука - ОСОБА_7 , однак вказаний заповіт нотаріусом відхилено і вказану частину поділено між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (матір`ю та дядьком позивача). Таким чином, ОСОБА_5 стала власницею частини будинку. ІНФОРМАЦІЯ_2 остання померла, залишивши перед цим заповіт на частини будинку на позивача.

Зазначив, що ОСОБА_6 близько 6-8 років провів за ґратами, не підтримував жодного зв`язку з рідними, а коли вийшов із в`язниці, продовжив вести аморальний спосіб життя, не вів господарство, не оплачував комунальні послуги та не ремонтував будинок. У 2006 році помер, так і не прийнявши свою частину спадщини належним чином. Після його смерті у нього залишилося троє дітей - ОСОБА_4 , 2000 року народження, ОСОБА_2 , 2002 року народження та ОСОБА_3 , 2004 року народження, які також не приймають спадщину після свого батька, ведуть аморальний спосіб життя, не оплачують комунальні послуги та не підтримують будинок в належному стані.

Станом на сьогодні, позивачу належить частини вказаного вище будинку, а частина будинку досі належить покійному ОСОБА_4 , адже спадщину ніхто не прийняв та ніхто не оформив.

З даним позовом звернувся до суду, оскільки в нього виникли проблеми з оформленням нового технічного паспорту та з оформленням договорів на комунальні послуги.

Позивач в суді просив задовольнити позов з викладених у ньому підстав.

Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечив.

Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечили.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1 .

02 жовтня 1997 року на підставі заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Вишгородською районною державною нотаріальною конторою Київської області до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 заведено спадкову справу №500.

22 грудня 2008 року ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування №11-503 від 13 квітня 1990 року зареєструвала право власності на частину зазначеного вище житлового будинку, що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №21363079.

22 травня 2009 року ОСОБА_5 державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на частину (від частини, оскільки частину ОСОБА_5 вже успадкувала та зареєструвала на неї право власності на підставі договору дарування №11-503 від 13 квітня 1990 року) будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованого за №Н839.

При цьому, свідоцтво про право на спадщину на іншу частину спадкового майна, тобто на частину вказаного будинку не видано, яка успадкована ОСОБА_6 .

Відтак, ОСОБА_5 стала власницею частини вказаного будинку.

Належність майна останній підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №324401100 від 01 березня 2023 року, а також довідкою КП Вишгородське бюро технічної інвентаризації №158 від 16 лютого 2023 року, з якої також вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року інша частина вказаного будинку зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на частини зазначеного вище будинку.

12 липня 2022 року на підставі заяви ОСОБА_1 . Вишгородською районною приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Єременко Т.М. до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 заведено спадкову справу №10/2022.

01 березня 2023 року ОСОБА_5 приватним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері на частину вказаного будинку, зареєстрованого за №95.

06 березня 2023 року ОСОБА_1 зареєстрував прав власності на належну йому частку в будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №324876508 від 06 березня 2023 року.

З довідки Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області №270 від 07 липня 2022 року вбачається, що відповідно будинкової книги на період реєстрації ОСОБА_5 в буд. АДРЕСА_1 також були зареєстровані: ОСОБА_1 (син, ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_8 (невістка, ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_9 (внук, ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_10 (внук, ІНФОРМАЦІЯ_7 ), ОСОБА_4 (племінниця, ІНФОРМАЦІЯ_8 ), ОСОБА_2 (племінник, ІНФОРМАЦІЯ_9 ), ОСОБА_3 (племінник, ІНФОРМАЦІЯ_10 ), ОСОБА_11 (третя особа, ІНФОРМАЦІЯ_11 ).

Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України 1963 року (чинного на час відкриття спадщини після смерті в 1993 році ОСОБА_4 ), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно ст. 527 ЦК України 1963 року, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до вимог ст. 548 ЦК України 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК України 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України 1963 року, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування.

Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.і 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто, об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Водночас, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому, безтитульність визначається як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) та від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20), від 11 листопада 2022 року у справі № 547/200/21 (провадження № 61-3172св22), від 29 вересня 2023 року у справі № 1522/9367/12 (провадження № 61-1662св22).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Крім того, КЦС ВС в постанові від 15 квітня 2021 року у справі №448/1144/18 зробив висновок про те, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Судом встановлено, що на даний час ОСОБА_1 на праві власності належить частини будинку АДРЕСА_1 .

Разом з тим, передбачених ст. 344 ЦК України підстав для визнання за ним права власності за набувальною давністю на частину вказаного будинку судом не встановлено.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача, після смерті якого відкрилася спадщина на частину вказаного будинку, яка відповідно до вимог ст. 549 ЦК України 1963 року прийнята його дочкою ОСОБА_5 (матір`ю позивача) та його сином ОСОБА_6 (дядьком позивача).

Таким чином прийнята ОСОБА_6 спадщина (на частину будинку) згідно вимог ст. 548 ЦК України 1963 року визнається належною спадкоємцю з моменту відкриття спадщини. При цьому ОСОБА_4 згідно вимог ст. 553 ЦК України за своє життя від цієї спадщини не відмовився.

Отже ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті батька у виді частини вказаного вище будинку, однак у 2006 році помер та за життя належно її не оформив і право власності на неї не зареєстрував.

Та обставина, що ОСОБА_6 в 2006 році помер і за життя право на спадщину в передбаченому порядку не оформив, самого права на спадщину як його так і його спадкоємців не позбавляє.

Відтак після смерті ОСОБА_6 до спадкоємців останнього перейшло право на успадкування частини вказаного будинку.

Після смерті ОСОБА_6 в 2006 році спадщину в силу вимог ч. 4 ст. 1268 ЦК України автоматично прийняли його на той час малолітні діти - ОСОБА_4 2000 року народження, ОСОБА_2 , 2002 року народження та ОСОБА_3 , 2004 року народження, і вона їм належить з моменту відкриття спадщини (ст. 1220 ЦК України), які в порядку ст. 1273 ЦК України від неї не відмовилися.

При цьому треті особи по справі ОСОБА_2 , 2002 року народження та ОСОБА_3 , 2004 року народження, зареєстровані та донині постійно проживають у спадковому будинку.

Сам тільки факт того, що спадкоємці не оформили належну їм спадщину в передбаченому законом порядку самого права на спадщину їх не позбавляє і не є підставою вважати це майно таким, на яке може бути визнано право власності в порядку набувальної давності за позивачем.

За таких обставин не можна дійти висновку про те, що позивач згідно вимог ст. 344 ЦК України набув право власності на частину вказаного будинку за набувальною давністю, яке б підлягало визнанню в судовому порядку, а тому законних підстав для задоволення позову судом не встановлено й у цьому слід відмовити за необґрунтованістю і безпідставністю.

Керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

в задоволені позову відмовити.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2024 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Петрівська сільська рада Вишгородського району, Київської області, ЄДРПОУ - 04359620, знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вул. Свято-Покровська, 171.

Треті особи: ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя