Справа № 346/553/24
Провадження № 2/346/737/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі:

головуючого судді П`ятковського В.І.

за участю секретаря Насадик В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ :

В провадженні суду перебуває вказана справа.

05 березня 2024 року відповідач звернувся до суду із

В судовому засіданні 09 квітня 2024 року відповідач із позовними вимогами не погодився та зазначив, що у наступне засідання, дата якого була погоджена з ним, подасть докази того, що позивачка працює і обманула суд щодо неможливості самостійно утримувати дитину. Також вказав, що підтримує подану 02 березня 2024 року електронною поштою заяву в якій просив зупинити провадження по справі у зв`язку із перебуванням на військовій службі в Збройних Силах України.

Позивачка в судовому засіданні щодо клопотання заперечила та просить врахувати, що дитина постійно росте та розвивається і потребує витрат на своє утримання в тому числі з боку батька. Перебуваючи в лавах ЗСУ відповідач отримує дохід, а тому не позбавлений можливості виконувати свій обов`язок щодо утримання дитини. Зупинення провадження у справі суперечитиме інтересам дочки.

В судове засідання на 23 квітня 2024 року сторони не з"явилися.

Позивачка подала клопотання про долучення до матеріалів справи довідку з місця роботи та заяву про вирішення спору у її відсутності.

Відповідач в засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає доцільним за даних обставин розгляд справи відкласти проте вирішити по суті заяву відповідача про зупинення провадження у справі, з приводу чого дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Така правова позиція узгоджується із постановою КЦС ВС від 21.12.2022 у справі № 456/2541/19.

У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи».

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2022 року в справі № 461/5209/19, (провадження № 61-5782св22), якою залишено без змін ухвалу місцевого суду про зупинення провадження в справі, вказано, що оскільки позивачем надані докази його перебування у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, то заява про зупинення провадження у справі № 461/5209/19 є обґрунтованою та підлягала задоволенню. Отже, зупинення провадження у справі, що переглядалась, до припинення перебування позивача у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан визнано правомірним. Такі правові висновки викладені також у постанові КЦС ВС від 09.11.2022 у справі № 753/19628/17. Проте суд бере до уваги, що суть спору у даній справі стосувалася договору дарування, який оспорювався сторонами.

Як вбачається з долученої до заяви відповідача копії довідки від 14 лютого 2024 року № 1661, виданої начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , призваний за мобілізацією.

Статтею 1 Закону України «Про ЗбройніСили України» визначено, що Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом ПрезидентаУкраїни від10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Аналіз пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

Долучена відповідачем копія довідки не містить відомостей про те, що військова частина, в якій проходить військову службу відповідач, переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 62 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є Конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що військове формування, в якому несе службу відповідач, переведене на воєнний стан або залучене до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Положеннями ст. 141 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Неможливим є нівелювання значення даної справи, оскільки навіть в умовах воєнного стану батьки не можуть бути звільнені чи відтерміновані у виконанні обов`язку утримувати своїх дітей, адже дітей слід вважати незахищеною категорією, яка потребує особливої, додаткової уваги, а їх утримання та захист, зокрема, в час воєнного стану, виходить на перший план.

Хоча цивільним законодавствомУкраїни і чітко визначено підстави зупинення провадження у справі зокрема преребування сторони у складі ЗСУ, проте вказана правова норма стосується всіх цивільних відносин, які по своїй суті дуже різноманітні і законодавець заклав її усвідомлюючи, що вирішення їх може бути відтерміноване, щоб відповідач мав можливість пізніше належно захистити своє право, яке у його відсутності, внаслідок зайнятості у складі ЗСУ, може бути порушене. В даному ж випадку тривале невирішення позовних вимог, зупинення розгляду справи, порушує право малолітньої дитини на належне матеріальне утримання з боку батька. І навпаки аліментні виплати викличуть у дитини розуміння і повагу до батька, який турбується про неї навіть під час війни захищаючи країну в складі ЗСУ.

Відтак, слід вважати, що норма ч. 2 ст. 251 ЦПК України конкурує із згаданими нормами сімейного законодавства, зокрема, нормою ст. 180 СК України (у справах про стягнення аліментів, зміну розміру аліментів, способу стягнення аліментів, тощо, тобто справ які стосуються утримання дітей) та іншими, які зобов`язують батьків належно, своєчасно та постійно утримувати дитину до досягнення нею повноліття, оскільки тривале, на невизначений час зупинення провадження у справі однозначно призведе до порушень згаданих прав дитини гарантованих як внутрішнім законодавством, так і міжнародними нормативно-правовими актами.

Рішення Європейського суду з прав людини щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються на положеннях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Загальної декларації прав людини, Конвенції про права дитини. Європейський суд з прав людини, спираючись на міжнародні та європейські договори з прав людини, підкреслив потребу дітей в особливому захисті у зв`язку з їхньою вразливістю. Отже, кожна дитина має право на такі заходи захисту, яких потребує її статус малолітньої особи, з боку її сім`ї, суспільства і держави. При ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, найкращі інтереси останніх мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися. Держава має зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Мінімальні гарантії дитини на належне утримання слід вважати першочерговим завданням, що стосуються інтересів дітей, оскільки такі гарантії забезпечують їй належне харчування, догляд, розвиток та забезпечення інших мінімальних життєво необхідних потреб. Недотримання таких гарантій, неналежне дотримання або тривалі перерви у такому забезпеченні слід вважати порушують права дитини та можуть призвести до невідворотних наслідків, що стосуються здоров`я дитини, її розвитку, повноцінної життєдіяльності, тощо.

Також суд звертає увагу, що відповідач брав особисту участь в судовому засіданні, у м. Коломия, що свідчить про те, що він не перебував в цей час в зоні бойових дій, та не брав безпосередньої участі у виконанні бойових завдань, мав намір укласти угоду з адвокатом, який представляв би його інтереси.

Таким чином, з огляду на вищенаведене та з урахуванням інтересів дитини, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для зупинення провадження по справі.

На підставі наведеного та керуючись ст. 252, 255, 416 ЦПК суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та окремому оскарженню не підлягає, заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя: П`ятковський В. І.