Справа № 216/1491/24
провадження 2/216/1440/24
РІШЕННЯ

іменем України

25 квітня 2024 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі: головуючого судді Кузнецова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Гулковського О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду у місті Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Кривого Рогу в особі виконавчого комітету Центрально-міської районної у місті ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору товарної біржи «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-

встановив:

Представник позивача, адвокат Піцик А.В., звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача ОСОБА_2 . За життя братові на підставі договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» 14.04.1998 належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 . За життя брат склав заповіт згідно з яким, все своє майно заповів позивачу. Позивач звернувся до нотаріуса з питання оформлення спадщини, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю належним чином оформлених правовстановлюючих документів на житловий будинок, а саме, вищевказаний договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений як того вимагало законодавство України, яке діяло на момент укладання правочину. Для визнання права власності рекомендовано звернутися до суду. Отже, у зв`язку з неможливістю належним чином оформити свої спадкові права після смерті батька у позасудовому порядку, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою, в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 14.04.1998 на товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» та визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі позивача, позов підтримує та наполягає на його задоволенні.

Представник відповідача про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, проте до суду не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи за відсутності представника виконкому, при вирішені справи по суті покладається на розсуд суду.

Представник третьої особи до суду не з`явився, причини неявки не повідомив, письмових пояснень по суті спору не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 від 19.05.2020. (а.с. 19)

За життя ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» 14.04.1998 належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок «А-1» загальною площею 43,9 кв.м., житловою 26,2 кв.м, літня кухня «Г», сарай «Д», уборна «В», водоколонка І, замощення ІІ, паркани 1, 2. Договір зареєстрований у Криворізькому БТІ 13.05.1998, запис в реєстровій книзі №166, запис №36275, що підтверджується реєстраційним посвідченням. (а.с. 14, 15)

Крім цього, 31.01.2007 ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М., згідно з яким усе належне йому майно заповів позивачу ОСОБА_1 (а.с. 21)

Зі спадкової справи №421-2020, заведеної у Першій криворізькій державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області вбачається, що після смерті ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини звернувся його брат ОСОБА_1 . Більше із заявами про прийняття або про відмову від спадщини до контори ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.02.2024 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на його ім`я, у зв`язку з відсутністю належним чином оформлених документів, що підтверджують право власності на спадкове майно (договір купівлі-продажу від 14.04.1998 нотаріально не посвідчений) та рекомендовано звернутись до суду з приводу цього питання. (а.с. 23)

Аналізуючи норми права, на які посилався позивач у позові, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ст.ст. 1222-1223, 1233-1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України №24-753/0/4-13 від 16.05.2013, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Відповідно до ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, враховуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, керуючись положеннями діючого законодавства України, суд дійшов висновку, що в розрізі даного спору, позовні вимоги про визнання права власності на нерухома майно в порядку спадкування за заповітом в повній мірі доведені належними та допустимими доказами, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу, укладеного 14.04.1998 на товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» дійсним суду зазначає наступне.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР (який діяв на момент укладення правочину (договору купівлі-продажу) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Як вбачається з матеріалів справи договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між громадянами України та нотаріально посвідчений не був.

У п. 13 постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (ч. 1 у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного 14.04.1998 на товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості», який не був нотаріально посвідчений, не можуть бути задоволені.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 1216, 1218, 1222-1223, 1233-1234 ЦК України, статтями ст.ст. 5-8, 12-19, 23, 89, 128, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України суд,-

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до територіальної громади м. Кривого Рогу в особі виконавчого комітету Центрально-міської районної у місті ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору товарної біржи «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок «А-1» загальною площею 43,9 кв.м., житловою 26,2 кв.м, літню кухню «Г», сарай «Д», вбиральню «В», водоколонку І, замощення ІІ, паркани 1, 2.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відомості про учасників справи, згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

- відповідач: територіальна громада м. Кривого Рогу в особі виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, , місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Свято-Миколаївська, 27;

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товарна біржа «Дніпропетровська міська біржа нерухомості», , місцезнаходження: м. Дніпро, пр-т Д. Яворницького, 90.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ