Ухвала

Іменем України

18 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 569/1231/23

провадження № 61-2905ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Твердим Миколою Кузьмовичем , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2023 року у складі судді: Першко О. О., та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук Світлана Йосипівна, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковська Олександра Андріївна, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватні нотаріуси Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С. Й. та Круліковська О. А. , про витребування із незаконного володіння нерухомого майна.

Позов мотивований тим, що ЗАТ «Рівненський завод продтоварів», як позичальник, у зв`язку із неможливістю повернення позики у розмірі 1 500,00 грн позикодавцю ОСОБА_6 22 березня 2001 року уклав угоду з ОСОБА_6 про погашення заборгованості по угоді позики № 5 від 19 березня 2001 року на суму 1 500,00 грн відповідно до рішення загальних зборів акціонерів ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» від 22 березня 2001 року.

Згідно умов вказаної угоди, в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_6 . ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» передало останній будівлю пожежного резервуару договірною ціною 1 500,00 грн.

22 березня 2001 року за актом прийому-передачі майна ЗАТ «Рівненський завод продовольчих товарів» відповідно до зобов`язань по угоді № 5 від 19 березня 2001 року передало у приватну власність ОСОБА_6 об`єкт нерухомого майна - пожежний резервуар, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний об`єкт нерухомого майна - пожежний резервуар перебував у власності ЗАТ «Рівненський завод продовольчих товарів» з 10 травня 2000 року, оскільки був переданий до статутного капіталу товариства на підставі установчого договору від 20 квітня 2000 року ВАТ «РЗБН» за актом прийомки-передачі. На плані дислокації від 1991 року ВАТ «РЗБН» пожежний резервуар позначений «резервуар пожежний».

Також, у зв`язку із неможливістю повернення позики ЗАТ «Рівненський завод продтоварів», як позичальником, у розмірі 840,00 грн позикодавцю ОСОБА_6 22 березня 2001 року між сторонами укладено Угоду про погашення заборгованості по Угоді позики № 6 від 20 березня 2001 року на суму 840,00 грн. відповідно до рішення загальних зборів акціонерів ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» від 22 березня 2001 року.

Згідно умов вказаної угоди в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_6 . ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» передало останній будівлю. 22 березня 2001 року за актом прийому-передачі майна ЗАТ «Рівненський завод продовольчих товарів» відповідно до зобов`язань по угоді № 6 від 20 березня 2001 року передало у приватну власність ОСОБА_6 об`єкт нерухомого майна - господарську будівлю: механічний склад, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний об`єкт нерухомого майна - господарська будівля: механічний склад на плані М 1:500 значиться як «механічний склад».

Після укладення угод від 22 березня 2001 року будівля механічного складу та пожежний резервуар, що розміщувались на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , перейшли у власність позивача.

ОСОБА_6 вказувала, що не укладала будь-яких інших правочинів стосовно вищевказаних об`єктів нерухомого майна, змістом яких був перехід права власності на вказані об`єкти.

Позивачем отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на такі об`єкти нерухомого майна вже зареєстровані 30 грудня 2013 року за ОСОБА_5 .

При цьому, такі об`єкти нерухомого майна значаться як склад балонів зі спорудою (літ. «2А-1»).

Як підставу виникнення права власності, вказано рішення Рівненського міського суду від 03 грудня 2013 року в справі № 569/17994/13-ц. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що у вересні 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу, за яким право власності на склад балонів (літ. «2А-1») загальною площею 5,2 кв. м перейшло до ОСОБА_5 . При цьому, договір купівлі-продажу не зберігся та не був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У рішенні суду також вказано, що ОСОБА_8 подав заяву про визнання позову. З метою встановлення обставин переходу права власності до третіх осіб без відома позивача, 28 квітня 2020 року адвокатом Оспановим Р. О. на адресу Рівненського міського суду Рівненської області надіслано адвокатський запит щодо надання відомостей по справі № 569/17994/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про визнання права власності.

У відповідь на вказаний адвокатський запит Рівненським міським судом було повідомлено, що за єдиним унікальним № 569/17994/13-ц зареєстровано іншу судову справу за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про виділення частки із квартири, що є у спільній частковій власності. Позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про визнання права власності до Рівненського міського суду Рівненської області не надходила, а відтак і відповідне рішення про визнання за ОСОБА_5 права власності на виробничий будинок - склад балонів (літ. «2А-1»), загальною площею 5,2 кв. м, судом не ухвалювалося.

З наведеного вбачається, що відчуження нерухомого майна - складу балонів відбулось неправомірно, адже право власності на об`єкти нерухомого майна належали позивачу, остання такі об`єкти не відчужувала, тобто між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 не могло бути укладено будь-яких правочинів стосовно розпорядження вказаним майном, та не могло існувати жодних судових проваджень, що могли б призвести до зміни власника спірного майна, а перереєстрація майна позивача та прийняття державним реєстратором Бенедищук І. В. спірного рішення про державну реєстрацію прав та внесення нею спірного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відбулося всупереч вимогам чинного законодавства - на підставі не існуючого рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2013 року у справі № 569/17994/13-ц, тобто на підставі підроблених документів.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2021 року в справі № 569/13244/21 скасовано рішення державного реєстратора Рівненського міського управління юстиції Бенедищук І. В. № 9743396 від 08 січня 2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 24 листопада 2022 року Рівненським апеляційним судом винесено постанову, якою рішення залишено без змін.

11 січня 2022 року ОСОБА_5 відчужив на користь ОСОБА_4 нерухоме майно - склад балонів зі спорудою літ. «2А-І» на підставі договору дарування № 67 від 11 січня 2022 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С. Й. У вказаному договорі дарування зазначено, що дарувальнику ОСОБА_5 згадане нерухоме майно належить на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2013 року в справі № 569/17994/13-ц. Крім того, пункти 8-10 договору дарування вказують, що дарувальник ОСОБА_5 стверджує, що склад балонів зі спорудою, яка дарується, не перебуває у спорі та на нього відсутні права третіх осіб. Таким чином, вбачається, що єдиним правовстановлюючим документом, який був наявний у ОСОБА_5 на підтвердження набуття права власності на спірне майно, було судове рішення, яке, як відомо, судом не виносилося.

Вказане свідчить, що ОСОБА_5 право власності на майно - склад балонів з спорудою літ «2А-1» не набувалося.

Окрім того, ОСОБА_5 було приховано ту обставину, що на час укладення договору дарування, він був відповідачем у справі № 569/13244/21, в межах якої представництво його інтересів здійснював адвокат, що свідчить, що ОСОБА_5 було достеменно відомо про спір стосовно майна, що він передавав у дар своїй матері - ОСОБА_4 , а отже і про права третіх осіб на таке майно, адже в межах згаданої справи позивач надавала документи, що свідчать про набуття нею права власності на майно.

Крім того, зважаючи, що такий договір дарування був укладений після винесення рішення по справі № 569/13244/21 та отримання його представником ОСОБА_5 , позивач вважає, що метою оскаржуваного договору було ускладнення позивачу можливості здійснити державну реєстрацію права власності за наявними у неї правовстановлюючими документами на майно, та, відповідно, неправомірне виведення цього майна із власності позивача, що позбавило останню можливості ним вільно розпоряджатись.

При посвідченні договору дарування від 11 січня 2022 року приватним нотаріусом Онофрейчук С. Й. не було здійснено перевірку правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності дарувальника ОСОБА_5 на майно.

Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С. Й. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 62792144 від 11 січня 2022 року, та проведено державну реєстрацію права власності на склад балонів з спорудою (літ. «2А-1») за ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування від 11 січня 2022 року № 67, який суперечить вимогам закону і не міг бути належною правовою підставою для реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Такі дії та рішення нотаріуса вчинені всупереч закону та порушують законні права та інтереси позивача, як власника майна.

У подальшому, ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу № 90 від 28 січня 2022 року, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською O. A., згаданий об`єкт нерухомого майна було відчужено на користь ОСОБА_1 . Відповідно, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською О. А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 63127029 від 28 січня 2022 року, на підставі якого було зареєстровано право власності на склад балонів зі спорудою (літ. «2А-1») за ОСОБА_1 .

Договір дарування, який був підставою для переходу права власності на майно до ОСОБА_4 є недійсним, а отже остання не набула права власності на майно та не мала права ним розпоряджатись шляхом укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу.

Оскільки ОСОБА_5 набув право власності на склад балонів зі спорудою літ. «2А-1» у спосіб, не передбачений діючим законодавством, тому він та наступні набувачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не були власниками майна і не мали законних прав розпоряджатися ним.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_5 не був власником спірного майна, а тому не міг відчужити таке майно за договором дарування ОСОБА_4 , яка, у свою чергу, не могла відчужити склад балонів зі спорудою літ. «2А-1» ОСОБА_1 , а наразі склад балонів з спорудою (літ. «2А-1») зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі договору купівлі-продажу за ОСОБА_1 , то належним способом захисту прав позивача, як дійсного власника майна, є витребування у ОСОБА_1 складу балонів з спорудою (літ. «2А-1») на користь ОСОБА_6

ОСОБА_6 просила:

витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 склад балонів із спорудою (літ «2А-1»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2023 року позов ОСОБА_6 задоволено. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 склад балонів із спорудою (літ. «2А-1»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

позивач набула у визначений законом спосіб та порядок право власності на механічний склад і будівлю пожежного резервуару, за адресою: АДРЕСА_1 , які були в подальшому зареєстровані за ОСОБА_5 , потім - ОСОБА_4 , а на час розгляду справи за ОСОБА_1 як склад балонів зі спорудою по АДРЕСА_1 ;

з схематичного плану М 1:1500, який приєднаний до матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, який знаходиться по АДРЕСА_1 , додатку №2 до акта прийому-передачі майна від 22 березня 2001 року (план М 1:1500 АДРЕСА_1 ), додатку №1 до акта прийому-передачі майна від 22 березня 2001 року, технічного паспорта на склад балонів зі спорудою по АДРЕСА_1 , виготовленого ПП «Техноком» станом на 10 травня 2018 року, судом встановлено, що механічний склад і будівля пожежного резервуару, за адресою: АДРЕСА_1 , які передані ОСОБА_6 , згідно місця розташування і загальної характеристики сукупності властивостей, є складом балонів зі спорудою по АДРЕСА_1 , право власності на які були зареєстровані за ОСОБА_5 , потім - ОСОБА_4 , а на час розгляду справи за ОСОБА_1 ;

спірне майно - склад балонів зі спорудою по АДРЕСА_1 вибуло з володіння власника ОСОБА_6 поза її волею, на підставі рішення суду про визнання права власності, яке судом не ухвалювалося, а укладення наступних правочинів щодо розпорядження майном, надають підстави для застосування статті 388 ЦК України, відтак слід витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 склад балонів із спорудою (літ. «2А-1»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_1 - адвокатом Твердим М. К. залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права;

позивачкою ОСОБА_6 доведено своє право власності, яке виникло на підставі угоди, укладеної між ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» та ОСОБА_6 22 березня 2001 року на механічний склад і будівлю пожежного резервуару, за адресою: АДРЕСА_1 , які були в подальшому зареєстровані за ОСОБА_5 , потім за ОСОБА_4 , а на час розгляду справи - за ОСОБА_1 як склад балонів зі спорудою по АДРЕСА_1 , що є одним і тим же об`єктом спірного нерухомого майна;

доводи апеляційної скарги стосовно того, що надані позивачем документи не можуть вважатись правовстановлюючими, оскільки є витягами з інших документів і чинне у 2001 році законодавство дійсно не передбачало умовою виникнення права власності у набувача його державну реєстрацію, однак вимагало спеціальної (нотаріальної або біржової) форми договору про перехід права власності на об`єкти нерухомого майна від юридичної до фізичної особи, а також виділення та державної реєстрації нерухомого майна для його відчуження, яка разом із актом приймання-передачі нерухомого майна засвідчувала факт переходу права на майно від однієї особи до іншої не заслуговують на увагу, оскільки позивачем долучено до позовної заяви копії, а в судове засідання суду першої інстанції - оригінали угод, укладених між позивачкою та ЗАТ «Рівненський завод продтоварів», та актів прийому-передачі від 22 березня 2001 року і достовірність вказаних документів відповідачем не спростовано;

недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (частина перша статті 45 ЦК УРСР). Чинним на час укладення вказаних угод законодавством не було передбачено обов`язкового нотаріального посвідчення договору щодо відчуження нежитлового нерухомого майна;

підставою для державної реєстрації права власності на будівлю, склад балонів, літ. «2А-1», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 було рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2013 року в справі №569/17994/13-ц, яке Рівненським міським судом не ухвалювалося, що підтверджується відповіддю Рівненського міського суду Рівненської області № 5/99/20-вих від 18 травня 2020 року на запит від 29 квітня 2020 року. Оскільки рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 9743396 від 08 січня 2014 року прийняте саме на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2013 року в справі №569/17994/13-ц, яке судом не ухвалювалося - право власності ОСОБА_5 не набувалося. 11 січня 2022 року ОСОБА_5 , незаконно набувши право власності на склад балонів зі спорудою по АДРЕСА_1 , передав це майно безоплатно у власність своїй матері ОСОБА_4 за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С. Й., зареєстрованого в реєстрі за № 67.

28 січня 2022 року ОСОБА_4 відчужила вказане майно ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською О. А., зареєстрованим в реєстрі за № 99. Таким чином спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_6 поза її волею, без належних правових підстав та набуте у власність відповідача ОСОБА_1 ;

обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, вчиненого з власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21). Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 використала речово-правові способи захисту порушеного права власності на відповідне нерухоме майно, зокрема, заявила вимоги про витребування цього майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), що є належним (ефективним) способом захисту її прав у цих спірних правовідносинах;

спірне майно - склад балонів зі спорудою по АДРЕСА_1 вибуло з володіння власника ОСОБА_6 поза її волею, на підставі рішення суду про визнання права власності, яке судом не ухвалювалося та укладення наступних правочинів щодо розпорядження майном, а тому позов ОСОБА_6 про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 належного їй нерухомого майна підлягає до задоволення, на підставі статті 388 ЦК України.

Додатковою постановою Рівненського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року заяву представника ОСОБА_6 - адвоката Левченко К. В. про розподіл судових витрат задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 10 000,00 грн понесених нею витрат на правову допомогу.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

надані стороною позивачки докази про понесені витрати на правничу допомогу під час розгляду справи апеляційним судом є достатніми, допустимими і достовірними.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Твердого М. К. про ухвалення додаткового рішення відмовлено. Заяву представника ОСОБА_6 - адвоката Левченко К. В. про стягнення витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_6 за розгляд заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Твердого М. К. про ухвалення додаткового рішення розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 1 000,00 грн понесених нею витрат на правову допомогу за розгляд заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Твердого М. К. про ухвалення додаткового рішення.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

у заяві про ухвалення додаткового рішення Твердим М. К. не наведено жодної передбаченої статтею 270 ЦПК України підстави для ухвалення апеляційним судом додаткового рішення;

надані стороною позивачки докази про понесені витрати на правничу допомогу під час розгляду справи апеляційним судом є достатніми, допустимими і достовірними. Разом з цим, виходячи з встановлених обставин справи та норм процесуального законодавства, апеляційний суд вважав обґрунтованими до стягнення витрати на правову допомогу, які понесені позивачем за підготовку заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі у розмірі 1 000,00 грн, що буде співмірним із складністю справи, тривалістю її розгляду, характером позовних вимог, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).

ОСОБА_1 26 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Твердим М. К. , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 13 березня 2024 року ці недоліки було усунуто.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц; від 16 серпня 2023 року у справі № 569/13244/21; від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20; від 16 листопада 2023 року у справі № 11-228сап21; від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18; постановах Верховного Суду України: від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15; від 07 вересня 2016 року у справі № 6-727цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-504цс16.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

відсутній факт порушення права позивачки, за захистом якого вона звернулась до суду;

позивачка не доводить, а лише декларує наявність у неї права власності на будівлю пожежного резервуару і будівлю механічного складу та тотожність цих будівель і спірного майна, а позов обґрунтовує посиланням на відсутність права ОСОБА_5 на спірне майно, порушенням через недотримання порядку набуття права на нього: посиланням на недійсність договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2023 року (без урахування, що спірне майно за цим договором відчужене ОСОБА_5 її сином) та посиланням на недійсність рішення суду у справі № 569/17994/13-ц від 03 грудня 2023 року, яким на підставі договору від 17 жовтня 2023 року визнане право власності ОСОБА_5 і яке за формою та змістом відповідає вимогам закону до рішення суду;

висновок апеляційного суду в частині наявності у позивачки права власності на спірне майно безпідставно обґрунтований посиланням як на докази на виписку з протоколу загальних зборів засновників ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» від 22 березня 2001 року, а також на угоди позики позивачкою грошей для ЗАТ від 19 та 20 березня 2001 року, тоді коли сама по собі виписка із протоколу за заявою одного з її підписантів є підробленою, клопотання відповідача надати для огляду оригінал протоколу судами першої та апеляційної інстанцій залишені без задоволення, а угоди позики у матеріалах справи відсутні взагалі, тобто, зазначені обставини у сукупності з іншими доказами у справі, свідчать про відсутність правової підстави набуття позивачкою права власності на «будівлю механічного складу» та на «будівлю пожежного резервуару». А отже і про відсутність порушення такого права у позивачки за захистом якого вона звернулась до суду. У свою чергу посилання на угоди між ЗАТ та позивачкою від 22 березня 2001 року про погашення боргу з позики у сумі 1 500,00 грн та 840,00 грн за рахунок передачі конкретного майна, а також на акти приймання-передачі такого майна не є передбаченою законом правовою підставою набуття права власності на нерухоме майно, а є документами, що підтверджують лише факт передачі такого майна та можуть засвідчувати момент переходу майна у власність, але за наявності правової підстави набуття такого майна;

згідно постанов Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 16 серпня 2023 року у справі № 569/13244/21, від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20 суд перевіряє чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи заявлені позовні вимоги у справі. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору;

у справі відсутні достатні, належні, допустимі та достовірні докази, які б підтверджували б: факт існування взагалі та у складі майна ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» об`єктів нерухомого майна «будівлі механічного складу» та «будівлі пожежного резервуару», що підтверджував би навіть не факт набуття позивачкою права власності, а саму можливість набуття нею такого права; факт існування станом на 22 березня 2001 року спірного майна (складу балонів та споруди); факт існування між позивачкою та ЗАТ договірних відносин; факт тотожності спірного майна та майна, право на яке декларує позивачка; факт переходу спірного майна саме з володіння позивачки та саме до ОСОБА_5 . Тобто, фактичні обставини не підтверджують юридичного факту переходу від ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» до позивачки ні права власності на будівлі «механічного цеху» та «пожежного резервуару», ні права власності на склад балонів зі спорудою, тобто і на спірне майно, у зв`язку з чим не підтверджують і факт виходу спірного майна з її володіння без її волі та внаслідок незаконних дій ОСОБА_5 і, наслідково, відповідача.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що згідно виписки з протоколу загальних зборів ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» від 22 березня 2001 року вбачається, що прийнято рішення про дозвіл погасити заборгованість кредитору ПП ОСОБА_6 в сумі 15 640 грн майном, що належить ЗАТ «РЗПТ», за її згодою, по договірних цінах. Перелік майна, що передається у власність згідно угоди від 22 березня 2001 року затверджено.

22 березня 2001 року укладено угоду між ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» та позикодавцем ОСОБА_6 про погашення заборгованості по угоді позики № 5 від 19 березня 2001 року на суму 1 500,00 грн, відповідно до рішення загальних зборів акціонерів ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» від 22 березня 2001 року, згідно якої сторони дійшли згоди, що за умов неможливості повернення позики по вині ЗАТ «Рівненській завод продтоварів»: велика кредиторська заборгованість та платіжна неспроможність, позикодавець ОСОБА_6 за її згодою, отримує у рахунок погашення заборгованості у приватну власність, погоджений перелік майна: будівлю пожежного резервуару, договірна ціна 1 500,00 грн. ЗАТ «Рівненській завод продтоварів» зобов`язується до 23 березня 2001 року оформити та передати ОСОБА_6 всі необхідні юридичні та фінансові документи, що підтверджують правомірність даної угоди.

Згідно з актом прийому-передачі майна від 22 березня 2001 року ЗАТ «Рівненській завод продтоварів» відповідно до зобов`язань по угоді № 5 від 19 березня 2001 року передає, а ОСОБА_6 приймає у приватну власність об`єкт нерухомого майна: пожежний резервуар, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (об`єкт нерухомості відповідно до п. 31 акта прийому-передачі майна від ВАТ «РЗБН» до ЗАТ «РЗПТ», датованим 10 травня 2000 року в м. Рівне, вул. Тувинських Добровольців, 17). На плані дислокації від 1991 року ВАТ «РЗБН», як схематичний план виданий Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації, пожежний резервуар позначений "бет.пож.резервуар". Пожежний резервуар знаходиться в непридатному для експлуатації стані і потребує капітального ремонту. До вказаного акта долучено додаток №1 у вигляді схематичного плану, де зображений резервуар пожежний.

22 березня 2001 року укладено угоду між ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» та позикодавцем ОСОБА_6 про погашення заборгованості по угоді позики № 6 від 20 березня 2001 року на суму 840,00 грн, відповідно до рішення загальних зборів акціонерів ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» від 22 березня 2001 року, згідно якої сторони дійшли згоди, що за умов неможливості повернення позики по вині ЗАТ «Рівненській завод продтоварів»: велика кредиторська заборгованість та платіжна неспроможність, позикодавець ОСОБА_6 за її згодою, отримує в рахунок погашення заборгованості у приватну власність, погоджений перелік майна: будівлю механічного складу, договірна ціна 840,00 грн. ЗАТ «Рівненській завод продтоварів» зобов`язується до 23 березня 2001 року оформити та передати ОСОБА_6 всі необхідні юридичні та фінансові документи, що підтверджують правомірність даної угоди.

Відповідно до акту прийому-передачі майна від 22 березня 2001 року даним актом ЗАТ «Рівненській завод продтоварів» відповідно до зобов`язань по угоді № 6 від 20 березня 2001 року передає, а ОСОБА_6 приймає у приватну власність господарську будівлю: механічний склад, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На плані М 1:500 АДРЕСА_1 показано як «механічний склад» - додаток 2. Стан будівлі - задовільний, потребує ремонту. До вказаного акта долучено додаток №2 у вигляді схематичного плану, де зображений механічний склад.

08 січня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук І. В. прийнято рішення провести державну реєстрацію права приватної власності на будівлю, склад балонів, літ. «2А-1», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 та відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна.

31 травня 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Ящук І. В. прийнято рішення внести зміни до запису про право власності за номер 4175676 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 319413214 від 02 січня 2023 року слідує, що 30 грудня 2013 року за ОСОБА_5 було зареєстровано право приватної власності на будівлю, склад балонів, зі зміною 31 травня 2018 року на склад балонів з спорудою (літ. «2А-1»), загальною площею 5,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 зі складовою частиною об`єкта нерухомого майна, спорудою, 2а1, загальною площею 67,2 кв. м. Підставою для державної реєстрації вказано рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2013 року в справі № 569/17994/13-ц та технічний паспорт, виданий ПП «Техноком» від 10 травня 2018 року. До матеріалів справи також додано технічний паспорт на склад балонів зі спорудою по АДРЕСА_1 , виготовлений ПП «Техноком» станом на 10 травня 2018 року.

Згідно відповіді Рівненського міського суду Рівненської області № 5/99/20-вих від 18 травня 2020 року на запит від 29 квітня 2020 року за даними автоматизованої системи документообігу суду за єдиним унікальним № 569/17994/13-ц зареєстровано судову справу за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про виділення частки із квартири, що є у спільній частковій власності. Позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про визнання права власності до Рівненського міського суду Рівненської області не надходила, а відтак і відповідне рішення судом не ухвалювалося.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2021 року в справі № 569/13244/21 позов ОСОБА_6 задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора Рівненського міського управління юстиції Бенедищук І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9743396 від 08 січня 2014 року про державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на склад балонів з спорудою (літ. «2А-1»), загальною площею 5,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням усіх речових прав ОСОБА_5 щодо складу балонів з спорудою (літ. «2А-1»), загальною площею 5,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про скасування запису про реєстрацію права власності відмовлено та у задоволенні позову ОСОБА_6 до Державного реєстратора Рівненського міського управління юстиції Бенедищук І. В. про скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про реєстрацію права власності також відмовлено.

11 січня 2022 року між ОСОБА_5 , як дарувальником, та ОСОБА_4 , як обдарованою, укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С. Й., зареєстрований в реєстрі за № 67, згідно якого ОСОБА_5 передав безоплатно у власність своїй матері ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме будівлю, склад балонів з спорудою, літ. «2А-І», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У договорі також вказано, що зазначена будівля належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2013 року, справа № 569/17994/13-ц, і дарувальник гарантує, що вказану будівлю, склад балонів зі спорудою, яка дарується, до цього часу нікому іншому не продано, не подаровано, у спорі та під забороною вона не перебуває, на неї відсутні права у третіх осіб.

11 січня 2022 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С. Й. прийнято рішення провести державну реєстрацію права приватної власності на будівлю з реєстраційним номером 01, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4

11 січня 2022 року право власності ОСОБА_4 на склад балонів з спорудою, літ. «2А-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №319413214 від 02 січня 2023 року.

28 січня 2022 року між ОСОБА_4 , як продавцем та ОСОБА_1 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу будівлі, склад балонів з спорудою (літ. «2А-1»), посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською О.А., зареєстрований в реєстрі за №99, згідно якого продавець продала та передала у власність, а покупець придбав та прийняв у власність будівлі, склад балонів з спорудою (літ. «2А-1»), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , і зобов`язався оплатити його вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Купівлю-продаж зазначеного майна здійснено за 110 225,00 грн, які продавець отримав від покупця до підписання даного договору. Також, у договорі вказано, що продавець свідчить, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення, зокрема до укладення цього договору нерухомість у спорі не перебуває, правами третіх осіб як в Україні, так і за її межами не обтяжена, щодо нерухомості відсутні судові спори, внаслідок продажу нерухомості не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб.

28 січня 2022 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковською О. А. прийнято рішення провести державну реєстрацію права приватної власності на будівлю з реєстраційним номером АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1

28 січня 2022 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на склад балонів з спорудою, літ. «2А-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №319413214 від 02 січня 2023 року.

25 листопада 2022 року Рівненським апеляційним судом прийнято постанову в справі № 569/13244/21, згідно якої рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року в справі № 569/13244/21 рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 про скасування рішення державного реєстратора та постанову Рівненського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року скасовано й ухвалено нове рішення, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про скасування рішення державного реєстратора. В постанові вказано, що позовна вимога ОСОБА_6 про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_5 не є належним (ефективним) способом захисту її прав у цих спірних правовідносинах. Належним (ефективним) способом захисту є речово-правовий, а саме, витребування майна (відповідного) з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав також є самостійною підставою для відмови у позові.

Згідно договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2013 року, за яким ПП ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_5 купив склад балонів, площею 6 метрів кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; Акт передачі та приймання складу балонів по АДРЕСА_1 від 17 жовтня 2013 року, за яким ПП ОСОБА_8 передав, а ОСОБА_5 прийняв 17 жовтня 2013 року склад балонів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в приватне володіння; Видаткову накладну № 120 від 17 жовтня 2013 року на склад балонів в сумі 1 000,00 грн; Квитанцію до прибуткового касового ордера №10 від 17 жовтня 2013 року про сплату ОСОБА_5 ПП ОСОБА_8 за склад балонів згідно договору 1 000,00 грн.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Європейський суд з прав людини вказав, що якщо заявники дійсно отримали рішення від 10 травня 2006 року на законних підставах, вони мали достатню можливість довести це, подавши до суду такі докази, як копії своїх позовних заяв, протоколи судових засідань чи показання співпозивачів як свідків. Однак заявники не скористатися цією можливістю і не намагалися пояснити цю бездіяльність, що додатково підтверджує сумніви суду щодо характеру цього рішення. Суд вважає, що наведена інформація є достатньою для висновку про те, що рішення від 10 травня 2006 року було підробленим та заявники знали про цей факт протягом провадження по їх заяві (SIVOGRAK AND ZENOV v. RUSSIA, № 14758/08, § 34, 35, ЄСПЛ, від 13 червня 2013 року).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що: право власності позивачки ОСОБА_6 виникло на підставі угоди, укладеної між ЗАТ «Рівненський завод продтоварів» та ОСОБА_6 22 березня 2001 року на механічний склад і будівлю пожежного резервуару, за адресою: АДРЕСА_1 , які були в подальшому зареєстровані за ОСОБА_5 , потім - ОСОБА_4 , а на час розгляду справи за ОСОБА_1 , як склад балонів зі спорудою по АДРЕСА_1 , що є одним і тим же об`єктом спірного нерухомого майна; спірне майно (склад балонів з спорудою по АДРЕСА_1 ) вибуло з володіння власника ОСОБА_6 поза її волею на підставі рішення суду про визнання права власності, яке судом не ухвалювалося.

За таких обставин суди обґрунтовано задовольнили позов.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц; від 16 серпня 2023 року у справі № 569/13244/21; від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20; від 16 листопада 2023 року у справі № 11-228сап21; від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18; постановах Верховного Суду України: від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15; від 07 вересня 2016 року у справі № 6-727цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-504цс16 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником Твердим Миколою Кузьмовичем , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук Світлана Йосипівна, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковська Олександра Андріївна, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков