ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року

м. Київ

справа № 947/37315/20

провадження № 61-749св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» - адвоката Ковалевського Євгена Володимировича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2021 року у складі судді Калініченко Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліни Вікторівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» про визнання протиправним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 14 вересня 2007 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 37 000,00 доларів США зі сплатою 8,70 % річних строком до 14 вересня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між нею та АКІБ «УкрСиббанк» укладено іпотечний договір, на підставі якого вона передала банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому право вимоги за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 0 Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», відступило Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), а в подальшому - Товариству з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі - ТОВ «Укрдебт Плюс»).

03 грудня 2020 року державний реєстратор Южненської міської ради Одеської області Голубенко А. В. (далі - державний реєстратор) прийняла рішення, на підставі якого в порядку позасудового звернення стягнення право власності на іпотечне майно перейшло до ТОВ «Укрдебт Плюс».

ОСОБА_1 вважала вказане рішення державного реєстратора незаконним з тих підстав, що вона не отримувала вимоги про усунення порушень. Відповідач не подав державному реєстратору звіт про оціночну вартість предмета іпотеки, на спірне іпотечне майно розповсюджуються гарантії, передбачені Законом України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що унеможливлювало прийняття державним реєстратором спірного рішення.

Просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора від 03 грудня 2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55493688, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Укрдебт Плюс».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

08 листопада 2021 року рішенням Київського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03 грудня 2020 року, індексний номер 55493688, на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Укрдебт Плюс».

Скасовано запис про право власності від 30 листопада 2020 року № 39512039, зареєстрований державним реєстратором на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 грудня 2020 року, індексний номер 55493688, на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Укрдебт Плюс». У задоволенні вимог позову ОСОБА_1 до державного реєстратора відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що поштове повідомлення про отримання позивачкою вимоги від 09 листопада 2019 року за вих. №2224545/РВ506 не є належним доказом вручення вимоги про попередження іпотекодавця стосовно звернення стягнення, яка міститься в матеріалах реєстраційної справи.

За наслідками прийнятого державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «Укрдебт Плюс» фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У зв`язку з чим рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є протиправним.

Оскільки спір у цій справі стосується цивільних прав ТОВ «Укрдебт Плюс» на спірне майно, то належним відповідачем у ній є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор, до якого позивач пред`явив також позов, не є належним співвідповідачем у цій справі.

14 грудня 2023 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ТОВ «Укрдебт Плюс» залишено без задоволення, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Масловського М. О. задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2021 року змінено. Викладено абзац третій резолютивної частини рішення в новій редакції: скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55493688 від 03 грудня 2020 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Укрдебт Плюс», . В іншій частині рішення залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з урахуванням розбіжностей у поданих представником ТОВ «Укрдебт Плюс»документах до державного реєстратора, суд позбавлений можливості перевірити, яку саме вимогу та з яким змістом отримала ОСОБА_1 .

Поштове повідомлення про отримання позивачкою вимоги від 09 листопада 2019 року за вих. №2224545/РВ506 не є належним доказом вручення вимоги про попередження іпотекодавця стосовно звернення стягнення, яка міститься в матеріалах реєстраційної справи.

Встановивши відсутність іншого житла, яке належить позивачці на праві власності, урахувавши вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у редакції, чинній на час вчинення оспорюваної державної реєстрації права власності на іпотечне нерухоме майно за іпотекодержателем, суд зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

У розумінні положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, яка була чинною на час ухвалення судових рішень, на відміну від положень частини другої статті 26 цього Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належним способом судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 686/19656/19 (провадження № 61-9418св20), від 03 серпня 2021 року у справі № 295/6177/19-ц (провадження № 61-5270св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 543/253/16-ц (провадження № 61-18491св20) та інших.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12 січня 2024 року представник ТОВ «Укрдебт Плюс» - адвокат Ковалевський Є. В. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень за пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постановах:

- Верховного Судувід 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 464/4574/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 686/24003/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, про те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин й не може вийти за межі позовних вимог;

- Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

- Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, про те, що якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню;

- Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 22 червня 2022 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, про те, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно.

Доводи інших учасників справи

Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

13 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 947/37315/20, витребувано її із Київського районного суду м. Одеси, відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення дії судових рішень до закінчення касаційного провадження.

У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальниці кредит у розмірі 37 000,00 доларів США зі сплатою 8,7 % річних строком до 14 вересня 2028 року.

Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено, що кредит надається позичальниці для придбання квартири АДРЕСА_1 .

14 вересня 2007 року ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., зареєстрованого в реєстрі за № 16467.

14 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., зареєстрований в реєстрі за № 16473.

За умовами договору іпотеки ОСОБА_1 передала банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами про надання споживчого кредиту від 14 вересня 2007 року № 0 та № 0.

27 вересня 2008 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_5 , змінила прізвище на ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

У подальшому ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 14 вересня 2007 року № 0, укладеним з ОСОБА_1 .

ПАТ «Дельта Банк», у свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги № 2083/К та додатку № 1 до нього передав право вимоги за кредитним договором ТОВ «Укрдебт Плюс».

03 грудня 2020 року державний реєстратор прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03 грудня 2020 року, індексний номер 55493688, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, за ТОВ «Укрдебт Плюс», , запис про право власності № 39512039 від 30 листопада 2020 року.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, а саме, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до вимог статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Із витребуваних судом першої інстанції належним чином завірених копій матеріалів реєстраційної справи вбачається, що до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень представником ТОВ «Укрдебт Плюс» було додано зокрема: вимогу ТОВ «Укрдебт Плюс» від 09 грудня 2019року за вих. № 2224545/РВ506 про наявну у ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 0, яка станом на 09 грудня 2019 року склала 88 730,71 доларів США, а також повідомлено про намір у разі невиконання вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до вимог статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

На підтвердження вручення вказаної вимоги ТОВ «Укрдебт Плюс» надало державному реєстратору поштове повідомлення, яке містить інформацію про вручення особі за підписом ОСОБА_1 27 грудня 2019року поштової кореспонденції, а саме вимоги від 09 листопада 2019 року за вих. № 2224545/РВ506.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що поштове повідомлення про отримання позивачкою вимоги від 09 листопада 2019 року за вих. №2224545/РВ506, не є належним доказом вручення вимоги від 09 грудня 2019 року про попередження іпотекодавця стосовнозвернення стягнення, яка міститься в матеріалах реєстраційної справи.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

У пункті 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Отже, до правовідносин з реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем на підставі іпотечного застереження застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо тимчасової заборони відчуження.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), Верховним Судом у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 464/4325/19 (провадження № 61-6100св23) та ін.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки і придбана позивачкою за кредитні кошти, отримані в іноземній валюті, є її постійним місцем проживання, іншого нерухомого житлового майна вона не має, що підтверджено кредитним договором та записом у паспорті громадянина України про реєстрацію позивачки.

У матеріалах справи відсутні докази про наявність іншого нерухомого майна у іпотекодавця, тобто позивачки, що спростовує доводи касаційної скарги про наявність у власності позивачки іншої квартири.

Така обставина є підставою для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи касаційної скарги про те, що рішення державного реєстратора, яке оскаржила позивачка, вичерпало свою дію, а позивачка не ставила питання про визнання права власності, з огляду на підстави, визначені статтею 388 ЦК України, обраний нею спосіб захисту порушених прав не є ефективним, колегія суддів спростовує з огляду на таке.

За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18), незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) виснувала, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно є правомірним та ефективним способом захисту, оскільки державний реєстратор одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно проводить державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію щодо застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначивши, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту таких, як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). Скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення за договором іпотеки, є належним способом захисту прав іпотекодавця за умови, якщо таке майно не було відчужене на користь третіх осіб.

Такий висновок узгоджується із постановами Верховного Суду від 31 січня 2024 рокуу справі № 464/4325/19 (провадження № 61-6100св23), від 13 березня 2024 року у справі № 201/8229/19 (провадження № 61-4952св23).

Матеріали справи не містять будь-яких доказів, визначених статтями 77-80 ЦПК України, про те, що на час звернення до суду з позовом спірна квартира відчужена банком на користь третіх осіб.

У свою чергу, заявник, посилаючись у касаційній скарзі на те, що позивачка обрала неефективний спосіб захисту, також не надав жодних доказів того, що спірна квартира була відчужена третій особі.

Отже, скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення за договором іпотеки, є належним способом захисту прав іпотекодавця за умови, якщо таке майно не було відчужене на користь третіх осіб. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення, що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Колегія суддів таких порушень норм процесуального права судами попередніх інстанцій не вбачає.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції та суд першої інстанції в частині рішення, з якою погодився апеляційний суд, правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку. Висновки апеляційного суду не суперечать постановам Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, на які заявник послався у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» - адвоката Ковалевського Євгена Володимировича залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року та рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2021 року у незміненій апеляційним судом частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко