Єдиний унікальний номер справи 235/2694/24
Номер провадження 2/235/922/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2024 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хмельової С.М.

за участю секретаря судового засідання Юриної К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 24.01.2012 року. Прийнятий начальником ділянки з повним підземним робочим днем в шахті.

09.06.2022 року звільнився за власним бажанням ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю.

05.12.2022 року складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, затверджений начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Король В., яким позивачу встановлено професійні захворювання: хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (III ст.) - за класифікацією ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; хронічний бронхіт II ст. фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН- II ст.

Вперше позивач був обстежений на МСЕК 09.06.2022 року, визнаний інвалідом 3 групи за загальним захворюванням. За висновком про умови та характер праці проти протипоказана фізична праця, підземні умови виробництва, нічні зміни, роботи на висоті та біля механізмів, що рухаються. Можлива робота за фахом на поверхні.

11.01.2023 року позивач вдруге був оглянутий на МСЕК, але за професійними захворюваннями. Йому було встановлено первинно за сукупністю 50% втрати професійної працездатності, з них 30% - хронічний бронхіт, 20% хронічна двобічна приглухуватость. Встановлено вперше. Первинно визнано інвалідом 3 групи за професійними захворюваннями безстроково. Визначена потреба у медичній та соціальній допомозі: медикаментозне лікування за профзахворюванням, санаторно-курортне лікування при відсутності протипоказань.

За висновками про умови та характер праці позивачу протипоказана важка фізична праця, несприятливі метеоумови, вплив пилу, подразнюючих та токсичних речовин, шуму. Рекомендовані заходи щодо поновлення працездатності спостереження пульманолога, отоларинголога, стаціонарне лікування за показанням, санаторно-курортне лікування за відсутністю протипоказань.

Позивач вважає, що умовами виробництва йому заподіяна моральна шкода, яка йому не нараховувалась та не виплачувалась.

Стаж роботи на підприємстві відповідача склав 11 років 09 місяців 09 днів, протягом яких позивач постійно працював в підземних умовах, в умовах впливу шкідливих факторів.

Згідно пункту 17 акту, професійне захворювання виникло за таких обставин: невиконання технологічних регламентів виробничого процесу, порушень режиму експлуатації технологічного устаткування, приладів, робочого інструменту; аварійних ситуацій; пошкодження захисних засобів і механізмів, систем вентиляції, екранування, сигналізації, освітлення, кондиціювання повітря; порушення правил охорони праці, гігієни праці; відсутність (невикористання) засобів індивідуального захисту; недосконалість технології, механізмів, робочого інструменту; неефективність роботи систем вентиляції, кондиціювання повітря, захисних засобів, механізмів, засобі індивідуального захисту; відсутність заходів рятувального характеру тощо).

У пункті 18 Акту П-4 від 05.12.2022 року зазначено, що причинами професійних захворювань є: Шум: еквівалентний рівень шуму на робочому місці складав 80 dБА, при граничнодопустимому рівні 80 dБА. Пил переважно фіброгенної дії, викопне вугілля та вуглецевопородний пил з вмістом вільного диоксида кремнію від 5% до 10% - фактична величина 9,2 мг/м куб, при нормативному значенні - 4 мг/м3.

Таким чином, робота позивача на користь підприємства була надважкою, зі значним перевищенням гранично допустимих норм.

Починаючи з 2017 року позивач перебуває на «Д» обліку у лікаря терапевта, та з 2018 року перебуває на «Д» обліку у лікаря сурдолога. Неодноразово лікувався амбулаторно і стаціонарно.

Наслідки профзахворювань суттєво погіршили загальний стан здоров`я позивача. Він вимушений досить часто проходити курс лікування, змушений обмежувати себе в рухах, бо різкі рухи та трохи підвищена фізична активність одразу впливають на самопочуття. Захворювання бронхів і легенів приводять до постійного відчуття слабкості, недомагання. Частий кашель, задишка позбавляють мене нормального образу життя, активного спілкування з оточуючими, реалізації своїх здібностей, бажань. Ці обставини спричиняють моральні страждання.

Саме на підприємстві відповідача позивач працював майже 12 років. Вкладав багато сил. У 2016 році до свята «День шахтаря» заохочувався цінним подарунком. За сумлінне виконання своїх обов`язків 16.08.2018 року нагороджений Знаком «Шахтарської Слави» II ступеню, про що свідчить запис в трудовій книжці. Виконував роботу в умовах впливу шкідливих факторів. Праця в шахті була надважка, але він вимушений був працювати, оскільки оплата роботи підземного робітника задовольняла його потреби та основні потреби його сім`ї та давала право на пенсію на пільгових умовах незалежно від віку. Він розраховував, що підприємство, в свою чергу, належним чином забезпечить безпечні умови праці, але, як вбачається з Акту П-4, підприємство не забезпечило в повному обсязі виконання заходів, передбачених комплексним планом знепилювання шахти, не забезпечило працівників засобами індивідуального захисту органів дихання та органів слуху, згідно з галузевими нормами, (п.п. 19.2, 19.3).

Професійні хвороби, позначились на здібностях позивача. Погіршення стану його здоров`я позначається на його моральному стані, погіршують якість його життя, а від нього залежить життя інших членів його родини.

Таким чином, позивачу доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки порушені його нормальні життєві зв`язки, що викликає негативні емоції та переживання, суттєво позначається на його психологічному стані.

Викладенні обставини свідчать про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди за рахунок підприємства-відповідача, працюючи на якому, позивач отримав декілька професійних захворювань, які суттєво змінили моє життя.

Моральну шкоду, яка була завдана позивачу профзахворюваннями, внаслідок яких він втратив здоров`я, він оцінює в 180 000 грн і вказану суму просить стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 08.04.2024 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання без виклику сторін.

Представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх такими, що не відповідають діючому законодавству України та порушують, його права та законні інтереси. На думку відповідача заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підприємство відповідача позивач працевлаштувався вже маючи стаж роботи в підземних умовах на інших вугільних підприємствах. Слід зазначити, що хронічна хвороба має довготривалий повільний процес. Тобто, у шкідливих умовах праці стан здоров`я робітника буде погіршуватися поступово, що він не може не помічати.

Зі змісту позовної заяви вбачається те, що позивач лише зробив припущення про наявність вини відповідача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач працював у відповідача з 24.01.2012-22.06.2022 року, що підтверджується записом у трудовій книжці. Загальний стаж роботи у вугільній галузі позивача становить 29 років 03 місяці 08 днів, за професією 11 років 09 місяців 09 днів, у цеху в умовах впливу шкідливих факторів 10 років 04 місяці 17 днів, про що зазначено в п. 12 АКТу за формою П-4 від 05.12.2022 року.

З викладеного вбачається, що в шкідливих умовах праці, які призвели до хронічного захворювання, позивач працював ще до працевлаштування відповідача, а саме шахта «Червоний партизан» ВО «Свердловськантрацит», шахта «Красноармійська- Західна №1», шахта ім. О.Г. Стаханова ВО «Красноармійськвугілля», ДП «ВК «Краснолиманська», що підтверджується записом у трудовій книжці. Згідно п. 13 Акту П-4 від 05.12.2022 року зазначено, що позивач працював на дільниці підземний підйом, яка відноситься за умовами та характером праці за показниками важкості праці до 2,3 класу а це, як правило, відноситься до легкого та середнього ступенів важкості.

Професійне захворювання - захворювання, яке виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлено виключно або переважно тривалим впливом шкідливих речовин, певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою, що не стосується в певній мірі той праці, яку виконував позивач та розвивається протягом праці протягом 9 років.

Таким чином, звертаючи увагу на незначний строк роботи на підприємстві відповідача (10 років 04 місяці 17 днів), представник відповідача вважає, що отримання професійної хвороби саме на ДП «ВК «Краснолиманська» позивачем неможлива, бо до цього він працював на інших вугільних підприємствах. Протиправних дій у відношенні позивача, які б знаходились у прямому причинному зв`язку з профзахворюванням ДП «ВК «Краснолиманська» не вчиняло.

Крім того, з 2012 року по лютий 2022 року працюючи на підприємстві відповідача позивач майже ніколи не скаржився на стан свого здоров`я, що підтверджується довідкою з медпункту ДП «ВК «Краснолиманська»» (під час проходження медичних оглядів з 2016 по 2021 роки «придатний до роботи»).

Повідомлень про виявлення початкових стадій професійних захворювань, необхідність додаткових обстежень або лікування відносно позивача до адміністрації відповідача не надходило.

Позивач не оскаржував результати періодичних медичних оглядів та не повідомляв роботодавця про невідповідність їх результату відносно дійсного стану здоров`я.

Згідно виписки № 920 за вх. № 2707 від 28.10.2022 року позивач почав хворіти з 2018 року на профзахворювання. Згідно висновку Міжрайонної травматологічної МСЕК м. Покровськ серія 12 ААВ № 547281 від 09.06.2022 року (первинний) позивачу протипоказана важка фізична праці, підземні умови виробництва, нічні зміни, роботи на висоті та біля рух. механізмів. Може працювати на поверхні. Вищенаведене свідчить, що позивач чи свідомо приховував від лікарів, що проводили періодичні медичні огляди та відповідача про наявність ознак професійного захворювання, або був зацікавлений в подальшому збагаченні за рахунок підприємства за професійним захворюванням.

Також, представник відповідача просить суд прийняти до уваги, що згідно із висновком МСЕК, позивачеві встановлено 3 групу інвалідності, яка є робочою. Інваліди III групи можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Ця група є робочою, що не забороняє позивачу в міру своїх можливостей працювати на тих роботах, що йому не протипоказані, а держава гарантує особам з інвалідністю рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства та створює для інвалідів потрібні умови, які дають можливість вести повноцінний спосіб життя згідно з їх індивідуальними здібностями та інтересами, в тому числі право на працю. Тобто позивач права на працю не позбавлений. Отже, твердження позивача, що він є неповноцінним в трудовому відношенні і вже ніколи не повернеться до роботи є безпідставними.

Не погоджується відповідач і з доводом позивача про його «матеріальну незахищеність, так як членам родини необхідна допомога», так як у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивач отримує щомісячні страхові виплати, які компенсують втрачений заробіток. А це є привілегією, яка сприяє позитивному стану позивача.

Виходячи із вищевикладеного, можна прийти до висновку, що позивач знав про погіршення свого фізичного стану ще з 2018 року, але умисно тривалий час не повідомляв відповідача про необхідність переведення його на іншу менш шкідливу або менш важку працю через погіршення стану здоров`я, тобто зловживав правом, з метою подальшого особистого збагачення за рахунок ДП «ВК «Краснолиманська». Така поведінка суперечить вимогам ст.44 ЦПК України (неприпустимість зловживання процесуальними правами).

Таким чином трудовий стаж позивача на підприємстві відповідача є нетривалим, загалом більш 10 років, після роботи на інших вугільних підприємствах, що не могло суттєво вплинути на розвиток профхвороби позивача. Своїми діями позивач навмисно сприяв розвиненню професійного захворювання та збільшенню шкоди для свого здоров`я, тому відсутні жодні правові підстави для задоволення позову.

Під час трудової діяльності позивач забезпечувався санітарно-побутовими приміщеннями, спецодягом, спецвзуттям та іншими засобами індивідуального захисту відповідно до галузевих норм. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного й індивідуального захисту, що їх використовує працівник, а також санітарно-побутові умови відповідали вимогам нормативних актів про охорону праці, відповідно до ст. 158 КЗпП України, що підтверджується інформаційною довідкою щодо використання засобів індивідуального захисту та засобів колективного захисту під час роботи позивача на ДП «ВК «Краснолиманська».

На вимогу статті 153 КЗпП України, статті 13 Закону України «Про охорону праці», відповідач забезпечив позивача усіма необхідними засобами індивідуального захисту та спеціальним одягом, створив безпечні і нешкідливі умови праці, наскільки це є можливим в рамках реалізації трудової функції прохідника в підземних умовах роботи.

Відповідачем вимоги нормативно-правових актів з охорони праці не порушувалися.

В матеріалах справи відсутні докази про настання будь-яких аварій на підприємстві та/або доказів порушення норм законодавства з охорони праці, відсутні будь-які акти перевірок відповідних контролюючих органів про допущення порушень з боку відповідача.

Позивачем не надано жодних доказів про наявність постанови чи вироку суду про притягнення посадових осіб відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Таким чином, сама ж важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу виробництва на підприємстві відповідача - не є достатньою та самостійною підставою для відповідальності підприємства у вигляді моральної шкоди по професійному захворюванні чи іншому ушкодженні здоров`я працівника при виконанні ним трудових обов`язків.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95р. звернуто увагу судів на необхідність з`ясування питання: якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача заподіяно моральну шкоду позивачеві, ступінь вини відповідача та якими доказами це підтверджується.

Підставою для відшкодування моральної шкоди працівнику є доведеність сукупності наступних обставин: факту порушення прав працівника у сфері трудових відносин, як наслідку протиправного винного діяння підприємства; факт заподіяння працівнику моральної шкоди у вигляді моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи потребі у докладені додаткових зусиль для організації свого життя; наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями/бездіяльністю підприємства та завданою моральною шкодою; обґрунтованість розміру моральної шкоди та його підтвердження відповідними доказами.

Тобто законні права позивача не було порушено та позивачем не надано жодного допустимого доказу такого роду порушень відповідача, не зазначено в чому полягає таке порушення, стосовно шкідливих факторів умов праці - іншої технології видобутку вугілля на території України ще не запроваджено.

У позовній заяві позивач вказує про наявність в нього моральної шкоди внаслідок виявленого професійного захворювання. Аргументи позивача зводяться до особистого тлумачення норм матеріального та процесуального права та хибної оцінки суті документів, наданих ним до позовної заяви в якості доказів, що оцінюється і тлумачиться ним на свій лад, вибірково, зі спотворенням їх змісту та відособлено від інших, ігноруючи всю їх сукупність та системність.

Фізична (професійне захворювання) та моральна шкода, хоча й не виключають одна одну, однак не є тотожними категоріями/явищами та не завжди кореспондують одна одній. А отже, не можна вважати що наявність професійного захворювання апріорі супроводжується моральною шкодою, оскільки 50% втрати професійної працездатності не виключає можливість роботи позивача при менших фізичних навантаженнях та реалізації ним своїх звичок і бажань.

Всупереч вищевикладеному, у медичних документах, які додані до позовної заяви відсутні будь-які діагнози або медичні висновки щодо фактично наявних у позивача негативних змін у психологічному / психічному здоров`ї. Більш того, медичні документи, які позивач надає як доказ наявності в нього моральної шкоди, не містять жодних скарг позивача на його незадовільний психічний стан або скарг з приводу негативних проявів, таких як: переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими, критичне відношення до себе, як до неповноцінного громадянина, психологічний дискомфорт, значне порушення душевного спокою, на які посилається позивач у позовній заяві.

Як вбачається із довідок МСЕК серії 12 ААВ № 547281 від 09.06.2022 р., серії 12 ААВ № 783060 від 11.01.2023 року, а також інших медичних документів, доданих до позовної заяви, позивачу не встановлено жодного діагнозу, який би свідчив про негативні зміни у його психічному стані.

При встановленні факту моральної шкоди МСЕК враховує як характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, так і залишкову працездатність потерпілого. Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Такі висновки слід розглядати в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого.

Представник відповідача звертає увагу на те, що відповідно до виписки з історії хвороби позивача у нього не виявлено жодних інших захворювань, а також відсутні будь-які скарги позивача на його психологічний стан, тобто при проходженні медичного обстеження позивач не відчував тих негативних проявів, на які посилається у позовній заяві як на підставу своїх вимог, а відтак неможливо стверджувати що такі прояви (у разі їх фактичної наявності) виникли у позивача саме через його фізичний стан здоров`я та внаслідок виявленого професійного захворювання.

Відтак, враховуючи вищевикладене, на думку представника відповідача позивачем не додано жодного доказу, який би підтверджував факт завдання йому моральної шкоди або наявність тих скарг на негативні психологічні прояви, які описує позивач у позовній заяві. Більш того, із доданих до позовної заяви медичних документів вбачається, що у позивача не виявленого жодного порушення або погіршення психологічного стану і позивач жодного разу не скаржився на свій психічний та психологічний стан при проходженні медичних обстежень на підприємстві, при оформленні профхворювання.

Позивач, стверджуючи про заподіяння йому моральної шкоди, не наводить жодних доказів, якими підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань. Розмір моральної шкоди є таким, що розрахований без урахування вимог розумності та справедливості та без законодавчо обґрунтованих підстав.

Зі змісту позовної заяви вбачається те, що позивач лише зробив припущення про наявність вини відповідача. Однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Для настання відповідальності за нанесення моральної шкоди позивачу відповідачем не має об`єктивного безпосереднього причинного зв`язку між діями заподіювача шкоди та наслідками, що настали. Позивач не довів, що саме та які дії стали причиною заподіяння йому моральної шкоди ДП «ВК «Краснолиманська» та визначає її ще в такому розмірі.

На підставі вищевикладеного, представник відповідача вважає, що позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена така моральна шкода (не доведено склад правопорушення в діях відповідача), наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання.

Позивач, в пред`явленому позові посилається на те, що внаслідок професійного захворювання, з боку відповідача, була заподіяна моральна шкода у розмірі 180 000 грн.

У позовній заяві позивач зазначає орієнтований розрахунок суми позовних вимог, а саме позивач оцінює розмір моральної шкоди у розмірі 180 000 грн., але не надано обґрунтованого розрахунку суми шкоди, яку він зазначає у позові.

На думку представника відповідача в позовній заяві не наведено жодних конкретних аргументів для обґрунтування саме такого розрахунку розміру позовних вимог. Тобто невідомо, яким чином позивач оцінив заподіяну йому моральну шкоду та що дане число означає; з чого він при цьому виходив; яким чином було розраховано моральну шкоду та за якими чинниками.

На думку представника відповідача, враховуючи практику судів Дніпропетровської та Сумської області вимоги позивача про завдання йому відповідачем моральної шкоди профзахворюванням у розмірі 180 000,00 грн. не можна вважати розумними, виваженими та справедливими.

Представник відповідача наголошує, що відшкодування моральної шкоди навіть за її фактичною наявністю не може бути більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб особи, якщо вона визнана судом такою, що має право на відшкодування. Можливість стягнення моральної шкоди не має бути підставою для безпідставного збагачення особи (Велика Палата ВС при розгляді справи №752/17832/14-ц).

До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв`язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Вина роботодавця не відноситься до обов`язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов`язків.

Таким чином, враховуючи практику судів Донецької області, представник відповідача вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 180 000,00 грн., враховуючи обставини строк роботи позивача на підприємстві відповідача та ступінь втрати працездатності (50%), не відповідає вимогам розумності і справедливості (ст. 22 ЦК України) та судовій практиці.

З урахуванням конкретних обставин справи, на думку відповідача, перелічені вище обставини мають істотне значення при розгляді цієї справи, тож вимога позивача про стягнення 180 000,00 грн., як компенсації моральної шкоди з ДП «ВК «Краснолиманська» є надмірною, безпідставною та не підлягає задоволенню.

Додатково відповідач зазначає, що відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

З 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14пункту 164.2статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом», тобто суми відшкодування моральної шкоди підлягають оподаткуванню.

Правовий висновок про те, що до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку не включається суми відшкодування шкоди, завданої платнику податку внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю, викладено також у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 227/130/14-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 264/5681/17, від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20, від 25 січня 2023 року у справі № 598/438/21 .

Вимоги позивача необґрунтовані і незаконні, суперечать судовій практиці. Вказана сума моральної шкоди завищена та не відповідає засадам розумності та справедливості. Зазначає, що Указом Президента України від 24.02.22 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час. Просить суд при винесенні судового рішення прийняти до уваги, що «ДП «ВК «Краснолиманська» здійснює витрати, пов`язані із забезпеченням життєдіяльності підприємства, виплатою заробітної плати працівникам , сплатою податків та інших обов`язкових платежів до державного бюджету. За таких підстав, кошти, які є в наявності у ДП «ВК «Краснолиманська», на теперішній час спрямовуються перш за все на цілі, пов`язані з підтримкою життєдіяльності підприємства.

Представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяною йому в результаті професійних захворювань у розмірі 180 000,00 грн відмовити у повному обсязі.

Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

ОСОБА_1 працював у ДП «ВК «Краснолиманська» у період з 24.01.2012 року начальником дільниці підземним з повним підземним робочим днем у шахті. Звільнений 09.06.2022 року за власним бажанням за ст.38 ч.3 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю.

Таким чином ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 24.01.2012 р. по 09.06.2022 року, тобто більше 10 років в умовах впливу шкідливих факторів.

Стаж роботи ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих факторів склав 10 років 04 місяці 17 днів, за професією 11 років 09 місяців 09 днів, загальний стаж 29 років 03 місяці 08 днів.

05 грудня 2022 року складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння), відповідно до якого позивачу встановлено професійні захворювання: хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху III ст. (третій ст.) - за класифікацією ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН II ст. (другого ст.).

Раніше хронічних професійних захворювань виявлено не було, пункт 15 акту.

У пункті 18 акту визначені причини виникнення хронічного професійного захворювання. Якими є: шум: еквівалентний рівень шуму на робочому місці складав 80дБа, при граничнодопустимому рівні 80 дБа. Пил переважно фіброгенної дії, викопне вугілля та вуглецевопорідний пил з вмістом вільного диоксида кремнія від 5% до 10% - фактична величина 9,2мг/м3, при нормативному значенні 4мг/м3.

Таким чином, робота ОСОБА_1 була важкою, зі значним перевищенням гранично допустимих норм.

Отже, роботодавець ДП «ВК «Краснолиманська», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

У період з 17.10.2022 року по 28.10.2022 року ОСОБА_1 перебував на обстеженні та лікуванні у ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Академії медичних наук України».

Згідно з медичним висновком Лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 19.10.2022 року за № 33/948 ОСОБА_1 встановлено такі професійні захворювання: хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (III ст.) - за класифікацією ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН II ст. (другого ст.). - захворювання професійне, встановлені вперше.

Підґрунтям для визначення професійної категорії захворювань явились: дані клініко-функціональних обстежень; динаміка захворювань, їх розвиток в період роботи; інформація про умови праці, представлена в інформаційній довідці від 12.10.2022 р., згідно якої хворий підлягав дії пилу, концентрації якого перевищували ГДК; шуму, рівень якого перевищує ГДР; стаж в шкідливих умовах праці 16 років 9 місяців.

11.01.2023 року ОСОБА_1 повторно оглянутий на МСЕК за професійним захворюванням по патології, де йому встановлено первинно за сукупністю 50% втрати професійної працездатності безстроково. Визнано інвалідом 3 групи за професійними захворюваннями.

Визначена потреба у медичній та соціальній допомозі: медикаментозне лікування по профзахворюваннях, санаторно- курортне лікування.

Протипоказана важка фізична праця, несприятливі метеоумови, вплив пилу, подразнюючих та токсичних речовин, шуму.

Відповідно до повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) за формою П-3 від 21.10.2022 року факторами виробничого середовища та трудового процесу, що спричинили професійне захворювання (отруєння) є: пил, шум, Дата встановлення остаточного діагнозу 19.10.2022 року.

Відповідно до витягу з амбулаторної карти ОСОБА_1 у період 2016 року періодично перебував на амбулаторному лікуванні з захворюваннями, які в подальшому визнані професійними.

Період виникнення професійного захворювання у ОСОБА_1 припадає на період перебування в трудових відносинах з відповідачем, працюючи в тяжких умовах праці більше ніж 10 років.

В акті зазначено, що раніше хронічних професійних захворювань виявлено не було.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правовідносини сторін регулюються статтею 273-1 КЗпП України, за якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Відповідно до роз`яснень, наданими в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган.

До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв`язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Вина роботодавця не відноситься до обов`язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов`язків.

Згідно ст. 38 Гірничого закону України до обов`язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі. Стаття 1168 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Право на компенсацію за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії. Трудове законодавство не містить положень про звільнення підприємств з небезпечними й тяжкими умовами праці від відшкодування моральної шкоди, завданої їх працівникам такими умовами.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Втрата потерпілим професійної працездатності завжди пов`язана з неможливістю виконувати роботу за своєю професією (фахом), про що зазначається у висновку медичного органу, який видається потерпілому відповідно до вимог ч. 3 ст. 34 цього Закону.

Так, з матеріалів справи встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, втратив професійну працездатність у розмірі 50%, що свідчить про незворотність такої втрати.

У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням та значною втратою професійної працездатності порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є значними та незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Судом встановлено, що у зв`язку з встановленням у позивача професійного захворювання та у зв`язку з цим 50% втрати працездатності, позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що внаслідок вищезазначених професійних захворювань, у нього змінилися умови його життя, тобто знизилась життєва активність, систематичне нездужання, послаблення організму, переживання з приводу погіршання свого стану здоров`я.

Оскільки вказане професійне захворювання у позивача виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах, обумовлених впливом шкідливих факторів, тобто у зв`язку з шкідливими умовами праці на підприємстві, суд приходить до висновку, що моральна шкода, яку зазнав позивач, є наслідком дій умов виробництва, пов`язаних з порушенням Закону України "Про охорону праці".

Згідно з положеннями пункту 1.4 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року № 420, саме акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 є однією з підстав для здійснення медико-соціальної експертизи потерпілого.

В даному випадку професійне захворювання пов`язано з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Факт заподіяння моральної шкоди пов`язаний не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.

Суд при цьому зазначає, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу висновком МСЕК встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже нема необхідності встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють моральні та фізичні страждання.

В рішенні Конституційного Суду України зазначено, що відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою.

Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Також роботодавець здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використання засобів колективного та індивідуального захисту, виконання робіт відповідно до вимог з охорони праці, та несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Суд вважає, що саме діями відповідача спричинені моральні страждання, пов`язані із професійним захворюванням, що є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві відповідача.

Нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, тому розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі №210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у справі №210/5258/16-ц, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275000 грн.

При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів виходить з наступного: життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Якщо втрачене здоров`я людини, то вона безумовно позбавляється в певній мірі повноцінного життя на який розраховує. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв`язку з ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв`язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, довідки МСЕК, медичними документами. Сам факт ушкодження здоров`я, що призвело до втрати працездатності, свідчить про наявність моральних страждань.

Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров`я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках. Також, для визначення розміру відшкодування моральної шкоди, визначальним є необхідність у медикаментозному та санаторному лікуванні позивача, якому для відновлення стану здоров`я потрібен певний час та грошові кошти.

Розмір моральної шкоди в грошовому еквіваленті визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, а також можливості відновлення здоров`я позивача.

Отже, з урахування того, що позивачу ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 50% та визнано людиною з інвалідністю ІІІ групи, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача, суд вважає за необхідне стягнути моральну шкоду в розмірі 115000 гривень, що буде відповідати судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, та це буде розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 115000 гривень.

Щодо оподаткування моральної шкоди.

Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Тобто, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Отже, з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом», тобто суми відшкодування моральної шкоди підлягають оподаткуванню.

Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Таким чином податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, зокрема, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Правовий висновок про те, що до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку не включається суми відшкодування шкоди, завданої платнику податку внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю, викладено також у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 227/130/14-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 264/5681/17, від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20, від 25 січня 2023 року у справі №598/438/21.

За таких обставин доводи відповідача про необхідність оподаткування моральної шкоди, яка перевищуватиме чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати суд не бере до уваги, таким чином моральна шкода у розмірі 115000,00 грн підлягає стягненню без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору. Частина 6 ст.141 ЦПК України, передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.153, 237-1 КЗпП України, ст. ст.4, 5, 10, 12, 81, 89, 141, 223, 265, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», , на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування моральної шкоди 115000 (сто п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок, без утримання з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», , на користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, а також відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська», , місцезнаходження: Донецька область, м. Родинське, вулиця Перемоги, 9.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний тест рішення виготовлено 13 травня 2024 року.

Суддя Хмельова С.М.