КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/3912/24
Провадження № 4-с/947/16/24
УХВАЛА

18.03.2024 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за скаргою

ОСОБА_1

на дії начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі

Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

Саламахи Вадима Володимировича,

за участі заінтересованої особи

ОСОБА_2 ,

про визнання бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

29.01.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла скарга від ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича, за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 , про визнання бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в якій скаржник просить суд визнати бездіяльність відділу державної виконавчої служби з не скасування арешту на нерухоме майно належне ОСОБА_1 та зобов`язання зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 посилається на те, що 22.12.1998 року по справі №АЕ-288/98 Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку платника аліментів щомісячно, починаючи з 22.12.1998 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Виконавчий лист перебував у провадженні Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

За заявою Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, як обтяжувача, на підставі виконавчого листа АЕ- 288, виданого 22.12.1999 року Київським районним судом м. Одеси, 18.12.2009 року, реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, зареєстровано обтяження у виді арешту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 ,яка належить боржнику ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 19.09.2008 року.

Згідно розрахунку державного виконавця від 05.10.2010 року у виконавчому провадженні №АЕ-288/98 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 18.06.2010 року становила 5622, 64 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.12.2012 року за позовом ОСОБА_1 сума заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 5622,64 грн. була зменшена на 2622,64 грн. Залишок заборгованості визначено в розмірі 3000 грн.

За квитанцією №NOZIj45082 від 04.02.2013 року ОСОБА_1 сплатив заборгованість зі сплати аліментів в сумі 3000 грн. на рахунок Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ.

Як стверджує скаржник, супровідним листом Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції №04/22429 (без дати), на адресу ОСОБА_1 надійшов оригінал виконавчого листа №АЕ-288 від 22.10.2008 року та копія постанови державного виконавця Рупець Н.О. за №В-7/160 від 25.12.2012 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі АЕ-288 від 22.10.1998 року.

Скаржник також стверджує, що у відповідності до вказаної постанови, державним виконавцем одразу було вирішено питання та зазначено про припинення чинності арешту майна боржника і скасування інших заходів примусового виконання рішення.

З врахуванням вказаних обставин, ОСОБА_1 , як стверджує, вважав, що вищевказаний арешт на квартиру було знято згідно постанови державного виконавця від 25.12.2012 про скасування арешту.

Однак, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 27.12.2023 року ОСОБА_1 стало відомо про чинність вищевказаного арешту належної йому квартири АДРЕСА_2 .

В Автоматизованій системі виконавчих проваджень та Єдиному реєстрі боржників відомості про ОСОБА_1 відсутні.

03.01.2024 року він - ОСОБА_1 звернувся з письмово заявою до Начальника Київського ВДВС з проханням зняти вищезгаданий арешт з квартири у зв`язку з закриттям виконавчого провадження АЕ -288/98.

Однак, 08.01.2024 року ним отримано відповідь начальника Київського ВДВС Соломахи Вадима в якій повідомлено, що виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт, знищено за терміном зберігання , який становить три роки. Посилаючись на вимоги статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає підстави для зняття виконавцем арешту, начальник відділу повідомив про відсутність законних підстав для зняття арешту з майна.

15.01.2024 року ОСОБА_1 повторно звернувся до начальника Київського ВДВС з проханням надати пояснення з приводу невиконання постанови державного виконавця за №В-7/160и від 25.12.2012 року про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення.

У відповідь на вищевказану заяву, як стверджує ОСОБА_1 ним знов отримано листа, в якому повторно повідомлялось про відсутність передбачених статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» підстав для скасування арешту, та роз`яснювалось, що у всіх інших випадках арешт з майна може бути знятий за рішенням суду.

Приймаючи викладене, вважаючи, що бездіяльність начальника Київського ВДВС Соломахи Вадима що виявилась у відмові скасувати обтяження у виді арешту квартири АДРЕСА_2 , є неправомірною, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною скаргою.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною скаргою розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 31.01.2024 року вказану скаргу прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

13.02.2024 року до суду від представника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на зазначену скаргу, в якому представник відділу державної виконавчої служби вважає скаргу не обґрунтованою та просить суд залишити її без задоволення, з посиланням на те, що надані ОСОБА_1 до звернень документи, які не були посвідчені належним чином, не дозволяли встановити наявність підстав для скасування спірного арешту у відповідності до положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

У судове засідання призначене на 18.03.2024 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.

Від скаржника 18.03.2024 року до суду надійшла заява про підтримання заявлених у скарзі вимог та розгляд справи за його відсутності.

Заінтересована особа, якою є стягувач за спірним виконавчим провадженням, та державний виконавець про причини неявки суд не повідомили.

Частинами 1,2 статті 450 ЦПК України передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Приймаючи викладене, враховуючи строки розгляду справи, судом було ухвалено здійснити розгляд скарги в судовому засіданні 18.03.2024 року за відсутності сторін по справі.

Вивчивши скаргу заявника, її доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку про задоволення скарги з наступних підстав.

Як встановлено судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.1998 року по справі №АЕ-288/98, з ОСОБА_1 ухвалено стягувати на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 22.12.1998 року та до повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зазначене рішення суду набрало законної сили 22.12.1998 року.

04.02.2009 року Київським районним судом міста Одеси видано виконавчий лист №АЕ-288/98 відносно боржника ОСОБА_1 , для примусового виконання вищевказаного рішення суду.

Зазначений виконавчий лист перебував на примусовому виконанні в Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

В рамках зазначеного виконавчого провадження, державним виконавцем у грудні 2009 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_1

18.12.2009 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, за заявою Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції зареєстровано на підставі виконавчого листа №АЄ-288 (вірна назва №АЕ-288) від 22.12.1999 року обтяження у виді арешту нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер обтяження №9362195.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.12.2012 року по справі №1512/3174/2012, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 24.10.2012 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволено частково. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 , задоволено частково. Звільнено ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам у розмірі 2622,64 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 заборгованість зі сплати аліментів за період часу з вересня 2005 року по серпень 2009 року у розмірі 3000,00 грн. У задоволенні решту позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 , відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 було здійснено сплату грошових коштів в сумі 3000,00 грн., як заборгованість за період з вересня 2005 року по серпень 2009 року, що підтверджується квитанцією №N0ZIJ45082 від 04.02.2013 року.

25.12.2012 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Рябоконь Н.О. винесено постанову №В-7/160 про закінчення виконавчого провадження від 25.12.2012 року, якою виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі АЕ-288 від 22.10.1998 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_4 , в розмірі частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 22.12.1998 року по повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , закінчено, на підставі пункту 6 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Одночасно вказаною постановою державного виконавця вирішено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Як вбачається з наданою скаржником інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №360160891 від 27.12.2023 року, обтяження у виді арешту на нерухоме майно належне ОСОБА_1 , а саме на квартиру АДРЕСА_2 , накладений на підставі виконавчого листа №АЄ-288 (вірна назва №АЕ-288) від 22.12.1999 року, реєстраційний номер обтяження №9362195, є чинним.

За наслідком чого, судом встановлено, що державним виконавцем після винесення постанови №В-7/160 про закінчення виконавчого провадження від 25.12.2012 року, якою виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі АЕ-288 від 22.10.1998 року закінчено, та припинено чинність арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення, не виконано.

Встановивши наявність чинного арешту накладеного в рамках закінченого виконавчого провадження, ОСОБА_1 двічі, а саме: 03.01.2024 року 15.01.2024 року звертався до начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з завою про скасування вищевказаного арешту, однак відповідями від 04.01.2024 року за №258 та від 16.01.2024 року за №2859 йому відмовлено, з підстав відсутності підстав для скасування арешту згідно положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», а також з зазначенням, що подані ним документи належним чином не завірені, а матеріали виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №АЕ-288 (№АЄ-288) від 22.12.1999 року, знищені.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 , до суду з даною скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Відповідно до пункту а) частини 1 статті 449 ЦПК України, із скаргою сторони виконавчого провадження можуть звернутися у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України передбачено одну із основних засад судочинства - обов`язковість рішень суду, виконання будь-якого рішення є невід`ємною частиною правосуддя, а у ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями пункту 6 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (тут і далі у редакції, чинній на момент винесення постанови «В-7/160 від 25.12.2012р.) передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі зокрема закінчення строку, передбаченого законом для відповідного

виду стягнення.

У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 50 Закону № 606-XIV передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

У разі закінчення виконавчого провадження внаслідок офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконавчі документи можуть бути повторно пред`явлені до виконання у визначені статтею 22 цього Закону строки, якщо у зв`язку із припиненням провадження у справі про банкрутство вимоги, підтверджені такими документами, не були задоволені повністю або частково та не вважаються погашеними (списаними, прощеними) відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його

банкрутом» ( 2343-12 ).

У відповідності до чинної редакції статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Приймаючи викладене, суд зазначає, що як вже є встановленим спірний арешт на майно ОСОБА_1 було накладено в рамках виконавчого провадження, з примусового виконання виконавчого листа №АЕ-288 (№АЄ-288), виданого 22.12.1999 року Київським районним судом міста Одеси, в рамках якого ОСОБА_1 був боржником.

Зазначене виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_1 закінчено, на підставі постанови №В-7-160 про закінчення виконавчого провадження від 25.12.2012 року.

Під час винесення даної постанови, державним виконавцем правомірно у відповідності до чинних на час винесення постанови положень Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV було вирішено питання та припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Однак, як вбачається, після винесення вказаної постанови, державним виконавцем не були вчинені дії з її виконання, а зареєстрований арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , накладений в межах виконавчого провадження, з примусового виконання виконавчого листа №АЕ-288 (№АЄ-288), виданого 22.12.1999 року Київським районним судом міста Одеси, залишився діючим.

Також, як вже судом встановлено, на звернення ОСОБА_1 від 03.01.2024 року та 15.01.2024 року Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) також не вчинено дій зі скасування спірного арешту, накладеного в межах виконавчого провадження, з примусового виконання виконавчого листа №АЕ-288 (№АЄ-288), виданого 22.12.1999 року Київським районним судом міста Одеси, та дію якого припинено на підставі постанови №В-7-160 про закінчення виконавчого провадження від 25.12.2012 року.

Суд вважає обґрунтованими доводи скаржника, що останній позбавлений можливості надати до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) іншу ніж наявну у нього копію постанови №В-7-160 про закінчення виконавчого провадження від 25.12.2012 року, оскільки з повідомленої Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у листах від 04.01.2024 року та від 16.01.2024 року інформації, матеріали виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №АЕ-288 (№АЄ-288), виданого 22.12.1999 року Київським районним судом міста Одеси, знищені, а відтак належний суб`єкт, яким є Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), позбавлений можливості видати ОСОБА_1 іншу належним чином завірену копію вищевказаної постанови від 25.12.2012 року.

Доказів на підтвердження наявності будь-яких майнових вимог стягувача ОСОБА_6 за вказаним виконавчим листом до ОСОБА_1 , до суду не надано, приймаючи завершення вказаного виконавчого провадження дванадцять років тому.

Розглядаючи зазначену скаргу, судом також враховується висновок Верховного Суду викладений у постанові від 13.07.2022 року по справі №2-0301/806/11 у відповідності до якого, застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У Постанові Верховного Суду від 12.10.2022 року по справі №203/3435/21 (провадження № 61-5972св19) зазначено, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

У відповідності до ч.2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Приймаючи вищевикладене, відсутність відкритого виконавчого провадження та сплив майже дванадцяти років після завершення виконавчого провадження, відсутність майнових претензій до боржника, а також не реалізацію та не виконання державним виконавцем постанови №В-7/160 від 25.12.2012 року, якою безпосередньо припинено чинність арештів майна боржника, суд вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для чинності арешту накладеного на підставі виконавчого листа №АЕ-228 (АЄ-228), виданого 22.12.1999 року Київським районним судом міста Одеси, та наявність бездіяльності Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту, накладеного на нерухоме майно ОСОБА_1 в рамках вказаного виконавчого провадження, за зверненнями останнього від 03.01.2024 року та від 15.01.2024 року.

Розглядаючи питання ефективності захисту порушеного права особи на майно якої у рамках виконавчого провадження накладено арешт, судом враховується висновок Верховного суду, викладений у постанові від 28.10.2020 року по справі № 204/2494/20, відповідно до якого: «Позивач який є боржником перед банком, є стороною виконавчого провадження. У п.24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 №6 судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України».

За наслідком чого, суд доходить до висновку про вірність обраного заявником способу захисту порушених прав та інтересів.

При вищевикладених обставинах, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою, доведеною та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.5, 12, 13, 18, 76-81, 89, 211, 258, 263-265, 354,451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд,

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) на дії начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима Володимировича (місцезнаходження: 65065, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 1), за участі заінтересованої особи ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо не зняття арешту з нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , належного на праві власності ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження, з примусового виконання виконавчого листа №АЕ-288 (№АЄ-288), виданого 22.12.1999 року Київським районним судом міста Одеси.

Зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії з поновлення порушених прав ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , шляхом зняття арешту з нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , належного на праві власності ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження, з примусового виконання виконавчого листа №АЕ-288 (№АЄ-288), виданого 22.12.1999 року Київським районним судом міста Одеси, реєстраційний номер обтяження №9362195.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий Калініченко Л. В.