Справа № 740/898/24
Провадження № 2/740/586/24
Р І Ш Е Н Н Я

з а о ч н е

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого - судді Карпуся І.М.,

із секретарем судового засідання Кубрак Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ніжині за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 через представника адвоката Семенка В.І. звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Позов аргументує тим, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване за наступними особами: 1/5 частка в рівних частинах за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , 1/2 частка - за ОСОБА_5 , та 3/10 частки - за ним.

Належна йому частина фактично відокремлена і в ній він проживає з 2013 року. Відповідачі ніколи не проживали в будинку. ОСОБА_2 (мати позивача) протягом останніх 8 років проживає у Чехії, ОСОБА_4 (брат позивача) проживає у США, ОСОБА_3 (брат позивача) з 2018 року в м. Ніжині не проживає, про його фактичне місце проживання позивачу нічого не відомо. Домовленості щодо користування даним житлом з відповідачами немає, останні не мають жодного інтересу до спірного житлового приміщення.

Реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу повноцінно здійснювати свої права, пов`язані з користуванням та розпорядженням своєю власністю, зокрема перешкоджає в отриманні житлових соціальних пільг, можливості безперешкодно продати свою частину будинку.

Ухвалою судді 29.02.2024 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи в судове засідання не з`явились.

Представник позивача адвокат Семенок В.І. подав заяву про розгляд справи без участі його та позивача, підтримку позову.

Відповідачі про час і місце розгляду справи сповіщалися завчасно засобами поштового зв`язку за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, згідно із п.4 ч. 8 ст.128 ЦПК України, а також у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на веб-сайті судової влади України.

Враховуючи, що відповідачі згідно із ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлені, відзив не подали, причини неявки в судове засідання не повідомили, суд відповідно до ст.280, 281 ЦПК розглядає справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення з урахуванням того, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 3/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу 11.12.2013 за № 2847 (а.с. 8-9).

Крім того, згідно довідки КП «Ніжинське МБТІ» від 11.05.2023 № 00712 та копії технічного паспорта, іншими співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 є: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яким належить 1/5 частка в рівних частинах на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом Ніжинської державної нотаріальної контори 21.04.1972 № 1935, а також ОСОБА_5 , якій належить 1/2 частка на підставі договору дарування частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу 26.11.2002 № 3033 (а.с. 10, 12, 27-30).

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані у спірному будинку, що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, виданою виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Чернігівської області від 28.11.2022 (а.с.25, 36-38).

При цьому відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 ніколи не проживали у спірному житлі, про що свідчить акт обстеження житлового приміщення від 16.01.2024 (а.с. 26).

З огляду на вказані норми та надані докази, суд вважає, що така поведінка відповідачів свідчить про втрату ними інтересу до спірного житлового приміщення.

Позивач є власником спірного житла. Відповідачі зареєстровані в указаному будинку, але не проживають у ньому понад рік, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було. Відповідачі не беруть участі в утриманні спірного житла.

Суд вважає, що вищенаведені обставини в сукупності є істотними і такими, які дають підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком.

За таких умов та з огляду на положення статтей 391, 405 ЦК України, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Обставин для відмови у задоволенні позову та таких, які б свідчили про наявність достатніх підстав для обмеження ОСОБА_1 , як власника, на мирне володіння його майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 263-265, 280, 284 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Копію заочного рішення направити відповідачу в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України, - протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя І.М. Карпусь