П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/9140/23

Провадження № 22-ц/4815/497/24

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Галінська В.В.

Рішення суду першої інстанції (вступна і резолютивна частини)

проголошено об 11 год. 45 хв. 07 лютого 2024 року

в м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Сенс Банк" адвоката Ременюк Тетяни Олександрівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року Акціонерним товариством "Сенс Банк" (далі АТ "Сенс Банк" або банк) пред`явлено до ОСОБА_1 позов про стягнення 238 358,19 гривень заборгованості в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Мотивуючи свої вимоги, позивачем вказувалося про те, що 24 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" як кредитором, правонаступником якого є позивач, та відповідачем як позичальником було укладено кредитний договір. Умови договору ОСОБА_1 не виконала, у зв`язку з чим вникла заборгованість, за прострочення сплати якої позивач нарахував інфляційні втрати та суму трьох процентів річних.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2024 року АТ "Сенс Банк" відмовлено в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сума трьох процентів річних та інфляційні втрати нараховано на заборгованість в розмірі 365 161,31 гривень, яка виникла до лютого 2012 року, тобто є задавненою. Проте АТ "Сенс Банк" не пред`являв позову до ОСОБА_1 про стягнення основної заборгованості, яка є задавненою, хоча лише після цього кредитор вправі через суд вимагати про стягнення суми трьох процентів річних та інфляційні втрати. При цьому в основу судового рішення міський суд поклав висновки Верховного Суду, що висловлені у постанові від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20.

На рішення суду представником позивача адвокатом Ременюк Т.О. подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначала про неврахування судом першої інстанції того, що рішенням суду щодо майнового поручителя відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки було визначено розмір основного зобов`язання. При цьому вважала помилковим висновок суду з приводу того, що вимога про стягнення на підставі ст. 625 ЦК України є неможливою за задавненою вимогою, оскільки він не узгоджуються з постановою Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року в справі № 3-1522гс16. Так, у вказаній постанові суду касаційної інстанції зроблено висновок про те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Суд зазначив, що обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення є триваючим. Тому вважав хибним висновок суду першої інстанції про сплив строку позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних у зв`язку з минуванням строку за вимогою про стягнення основного боргу, адже сума інфляційних втрат та трьох процентів річних не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України. Також згідно з усталеною судовою практикою невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

З викладених підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалась, хоча їй про це роз`яснювалось в ухвалі Рівненського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Як з`ясовано судом, 24 липня 2007 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку "Укрсоцбанк" як кредитором та ОСОБА_1 як позичальником укладено кредитний договір № 242Д.

Загальними зборами акціонерів 09 березня 2010 року прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) банку на Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", а з 10 серпня 2018 року ПАТ "Укрсоцбанк" змінило найменування на АТ "Укрсоцбанк".

Рішенням №5/2019 АТ "Укрсоцбанк" від 15 жовтня 2019 року припинено АТ "Укрсоцбанк" шляхом приєднання до АТ "Альфа-Банк". В рішенні визначено, що правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ "Укрсоцбанк" є АТ "Альфа-Банк".

12 серпня 2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів АТ "Альфа- Банк" прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на АТ "Сенс Банк", а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства "Альфа-Банк" шляхом затвердження його в новій редакції. 30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з АТ "Альфа-Банк" на АТ "Сенс Банк".

Рішенням Рівненського міського суду від 02 липня 2012 року у справі № 2-2809/11 звернуто стягнення на предмет іпотеки, належний на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 19446154, для задоволення грошових вимог ПАТ "Укрсоцбанк" за договором кредиту № 242Д від 24 липня 2007 року в сумі 365 161, 31 гривень шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації 197 309 гривень.

Між тим, банк вимог до позичальника про стягнення заборгованості саме за кредитним договором не пред`являв, а в наведеній справі брав участь як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог.

Тобто кредитор скористався лише правом пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, адже порядок задоволення вимог іпотекодержателя врегульовано спеціальною правовою нормою - ст. 33 Закону України "Про іпотеку", а не загальними нормами Цивільного кодексу України, які регулюють відносини, пов`язані з основним зобов`язанням.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор при існуванні задавненої вимоги пред`являє тільки позов про стягнення суми трьох процентів річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються зазначені суми, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, лише разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Стаття 256 ЦК України містить визначення поняття позовної давності. За змістом наведеної статті, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Наслідки спливу позовної давності встановлені ст. 267 ЦК України, та передбачають, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Системне тлумачення норм ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 267, ст. 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення ст. 625 ЦК України щодо нарахування суми трьох процентів річних та інфляційних втрат, як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Отже, кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, позаяк вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Такий правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 409/129/20 та у постанові від 23 листопада 2022 року в справі №285/3536/20, яка лягла в основу оскаржуваного рішення.

За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що банк пропустив строк звернення до суду з вимогою до боржника про стягнення основного боргу, міський суд дійшов правильного висновку, про відмову у задоволенні позову про стягнення суми трьох процентів річних.

Позовну давність за основним зобов`язанням пропущено, а тому кредитор не має права на нарахування трьох процентів річних на зобов`язання, яке існує лише в натуральному вигляді, тобто таке, що не підлягає захисту в судовому (примусовому) порядку.

Тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спонукають до скасування оскаржуваного рішення, адже зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумачень норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Верховного Суду.

Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (п. 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного представника Акціонерного товариства "Сенс Банк" адвоката Ременюк Тетяни Олександрівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків