ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/530/24 Справа № 202/4129/20 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , які є правонаступниками ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , як законний представник неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, п`ята дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И Л А:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , як законний представник неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, п`ята дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначив, що зареєстрований та проживає у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, є власником 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , а інша 1/2 частка житлового будинку належала його племіннику ОСОБА_8 . У належній йому 1/2 частині будинку проживає його син ОСОБА_5 з дружиною та трьома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_8 проживав у іншій 1/2 частині будинку з матір`ю ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та після її смерті проживав один. Племінник усе своє життя вів аморальний спосіб життя, не працював, зловживав алкогольними напоями та займався кримінально противоправними діями в наслідок чого був позбавлений волі. ОСОБА_8 отримав черепно-мозкову травму голови, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, і тривалий час був у тяжкому стані. Також він неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, мав борги по кредитах та по сплаті комунальних послуг.

25.05.2020 йому стало відомо, що його племінник раптово помер та невідомий чоловік повідомив, що він є новий власник 1/2 частки спірного будинку. Після цього з`ясувалось, що 20.05.2020 його племінник ОСОБА_8 подарував 1/2 частину будинку ОСОБА_4 , а через день, ІНФОРМАЦІЯ_5 раптово помер у цьому ж будинку.

Зазначав, що зазначеним договором дарування порушені його майнові права як співвласника та близького родича померлого, а також порушені права неповнолітніх дітей - його онуків, які постійно проживають у зазначеному домоволодінні в частині користування нерухомістю за цією адресою. Вважає, що волевиявлення його племінника за таких обставин не було вільним та не відповідало його дійсній волі. Те, що він раптово помер - через два дні після оформлення договору дарування шокувало усю їх родину. Зловживання спиртними напоями, вживання інших заборонених речовин, перенесена травма голови негативно відобразилися на свідомості племінника, та він подарував єдине своє житло невідомій особі. Зазначене свідчить, що померлий племінник не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, волевиявлення дарувальника не було вільним і не відповідало його волі.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , які є правонаступниками ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , як законний представник неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, п`ята дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, відмовлено (а.с. 187-193 Том ІІ).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є правонаступника ОСОБА_3 та з ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року набули процесуального статусу позивачів у цій справі, подали спільну апеляційну скаргу (а.с. 225-233), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, винесенння рішення суду виключно з боку захисту інтересів відповідача, яке не враховує ані інтересів позивачів, ані фактичні обставини справи, а також вважають, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та невірного застосування норм матеріального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

27 листопада 2023 року ОСОБА_4 через свого представника в системі Електронний суд, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу у цій справі, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з повним дотриманням норм як матеріального, так і процесуального права. При цьому зазначив, що позивачі в апеляційній скарзі не вказують, які саме норми матеріального та процесуального права порушені судом і які обставини не враховані при ухваленні цього рішення суду. Вважає, що апеляційна скарга не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст. 356 ЦПК України в частині свого змісту.

Треті особи відзивів на апеляційну скаргу не подавали та, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно тексту оспорюваного договору дарування від 20.05.2020 вбачається, що дарувальник, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарував 1/2 частину житлового будиноку з відповідними господарськими будівлями та спорудами. При цьому, посвідчуючи вказаний договір, нотаріус встановив сторони договору та їх дієздатність. Суд вважав доведеним, з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності ОСОБА_8 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, дійшов до висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним. При цьому вказав, що сам по собі факт перебування дарувальника під дією природних збиваючих факторів, обумовлених його незвичним психофізичним станом, вірогідніше за все станом алкогольного /наркотичного/ сп`яніння вищого за середній рівень, не є абсолютним та достатнім доказом його неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування, а доказів того, що ОСОБА_8 під час укладення договору дарування був абсолютно неспроможним, матеріали справи не містять та позивачем також таких доказів надано не було.

Разом з цим суд першої інстанції зазначив, що відсутність у договорі дарування кадастрового номера земельної ділянки і її розміру не порушує прав позивачів щодо земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, оскільки цим договором не вирішувалась питання щодо земельної ділянки та ОСОБА_8 не є власником цієї земельної ділянки, а тому, відсутні підстави для визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним, оскільки порушень законних прав позивача, у зв`язку з відсутністю у цьому договорі умови щодо кадастрового номера земельної ділянки, не допущено.

Також суд першої інстанції наголосив, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є власником 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 25.09.2009 державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Леон І.О., зареєстрованим в реєстрі за № 5-1906 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24251602 від 26.10.2009.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 18.11.2021 року, актовий запис № 2418, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.07.2022 витребувано у приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Коваленко І.М. копію спадкової справи заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно матеріалів спадкової справи спадкоємцями позивача є: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ..

Інша 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. 28.03.2016, зареєстрованого в реєстрі за №579. ОСОБА_8 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_11 .

Встановлено, що 20.05.2020 між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено державним нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г.

Відповідно до висновку експерта № 1954-21 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 20.07.2021, який складений експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Соломахою Ю.В., рукописний запис «Олешко» та підпис від імені ОСОБА_8 в графі «ДАРУВАЛЬНИК» договору дарування 1/2 частки житлового будинку від 20.05.2020, що укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г., зареєстрований у реєстрі за № 3-251, виконані самим ОСОБА_8 під дією природних збиваючих факторів, обумовлених його незвичним психофізичним станом, вірогідніше за все станом алкогольного /наркотичного/ сп`яніння вищого за середній рівень.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Положення ст. 225 ЦК України, виходячи зі змісту наведеної вище правової норми, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При цьому, підставою для визнання правочину недійсним згідно зі ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно ч. 1ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно тексту оспорюваного договору дарування від 20.05.2020, дарувальник, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарував 1/2 частину житлового будиноку з відповідними господарськими будівлями та спорудами.

При цьому, посвідчуючи вказаний договір, нотаріус встановив сторони договору та їх дієздатність.

Суд першої інстанції, вживши всіх процесуальних заходів у сприянні сторонам, зокрема, стороні позивачів, у добутті належних та допустимих доказів у вигляді призначення судової почеркознавчої експертизи, та з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності ОСОБА_8 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, дійшов до вірного висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним, зазначивши, що сам по собі факт перебування дарувальника під дією природних збиваючих факторів, обумовлених його незвичним психофізичним станом, вірогідніше за все станом алкогольного /наркотичного/ сп`яніння вищого за середній рівень, не є абсолютним та достатнім доказом його неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування, та є припущенням у висновку експертизи, що, в силу висновків Верховного Суду, наведених вище, виключає можливість застосування вимог ст. 225 ЦК України та безумовного встановлення абсолютної неспроможності ОСОБА_8 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, а доказів на спростування цього позивачі не надали.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги щодо порушення майнових прав позивачів спірним договором дарування, оскільки позивачі як в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги не довели належними та достатніми доказами абсолютної неспроможності ОСОБА_8 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, враховуючи ще і те, що в судовому засіданні суду першої інстанції позивачами заявлялось клопотання про проведення почеркознавчої експертизи зі встановлення автентичності підпису ОСОБА_8 в спірному договорі його підпису, та не було заявлено про призначення та проведення судово-психіатричної посмертної експертизи з приводу встановлення психофізичного стану ОСОБА_8 в момент вчинення правочину, щоб беззаперечно підтверджувало відсутність його волевиявлення в укладенні цього правочину, як і не було заявлено відповідного клопотання в апеляційній інстанції, чому всіляко сприяв суд як першої інстанції, так і апеляційний суд, що виключає можливість застосування вимог ст. 225 ЦК України та на цій підставі визнання спірного договору недійсним, як це правильно встановлено судом першої інстанції.

Разом з цим колегія суддів відзначає, що стороною позивачів в апеляційній інстанції заявлялось клопотання про призначення та проведення почеркознавчої експертизи із зазначенням питань, які вже заявлялись в суді першої інстанції та були досліджені судом першої інстанції, чому надавалась правова оцінка, а колегією суддів своєю ухвалою було відмовлено апелянтам у цій процесуальній дії.

Також колегія суддів критично відноситься до тверджень апелянтів щодо діяльності нотаріуса Бутової А.Г., яка зареєструвала спірний договір, які зазначають про наявність щодо цього нотаріуса низки відкритих позовних проваджень відносно незаконних дій, оскільки такі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та взагалі не відносяться до матеріальної складової вчинення спірного правочину та наслідків його вчинення.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про те, що відсутність в спірному договорі дарування відомостей про земельну ділянку, на якій знаходиться спірна частина домоволодіння, не порушує прав позивачів, оскільки цим договором не вирішувалось питання дарування земельної ділянки, враховуючи, що ОСОБА_8 не був її власником. Доводи апелянтів щодо незастосування судом першої інстанції вимог ст. 377 ЦК України, ст.ст.1,2,50 ЗУ Про землеустрій та ст.118,123 Земельного кодексу України, є неспроможними з підстав того, що при укладанні цього договору не вирішувалось питання щодо права належності ОСОБА_8 земельної ділянки чи права на оформлення земельної ділянки на його ім`я.

Доводи апеляційної скарги про те, що частки позивачів та ОСОБА_8 у спільному домоволодінні є рівними та не виділеними в натурі та правочин порушує права малолітніх дітей, також колегія суддів не приймає до уваги з підстав того, що в цій справі вирішувалось питання законності укладання ОСОБА_8 договору дарування виключно належної йому частки у домоволодінні, що ніяк не порушує права малолітніх дітей, які до частки у спільному з позивачем майні не мають відношення, як і не є дітьми ОСОБА_8 . Зазначене виключає необхідність як залучення органу опіки та піклування у цій справі, так і не стосується предмету позову. Судом першої інстанції вірно зазначено посилання на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 346/432/16-ц (провадження № 61-29148св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61- 29000св18), з чим повністю погоджується колегія суддів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив характер спірних правовідносин, у повному обсязі зясував обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянти не скористалися наданими їм правами, не обґрунтували свої доводи апеляційної скарги, не надали суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна