КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8921/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Козленко Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року,

встановив:

у жовтні 2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з нього на користь відповідача відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року у справі № 760/27143/18 в твердій грошовій сумі у розмірі 40 000 грн. на тверду грошову суму в розмірі 5 000 грн. щомісячно до повноліття дитини.

В травні 2021 ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила збільшити розмір аліментів, встановлений рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року у справі № 760/27143/18 з 40 000 грн. до 115 000 грн. щомісячно з дня подання даного позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Протокольною хвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року у задоволенні клопотання про прийняття заяви ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу про відмову у прийнятті заяви та ухвалу про відмову у прийнятті заяви про поновлення строку, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Також ОСОБА_2 подала до суду додаткові пояснення до апеляційної скарги, у яких виклала додаткові доводи щодо наявності підстав для скасування протокольної ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року. Вказані додаткові пояснення були подані 22 березня 2024 року, тобто поза межами строку на апеляційне оскарження, та без клопотання про поновлення строку для подання доповнень до апеляційної скарги. За таких обставин суд враховує вказані пояснення в порядку п.3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, однак не розглядає їх як доводи апеляційної скарги, які викладаються відповідно до вимог ст. 356 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що заява про збільшення позовних вимог була подана нею до закриття підготовчого провадження. Також скаржник вказувала, що судом порушено норми процесуального права, а саме - порушено строк складення повного тексту оскаржуваної ухвали, не надіслано її текст до ЄДРСР та не вручено її копію учасникам справи.

Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Пунктом 2 ч. 2 ст. с. 49 ЦПК України визначено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження

Наслідком відмови у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог є повернення такої заяви позивачу.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 травня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог, у якій окрім збільшення розміру аліментів до 115 000 грн. просила суд також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. (а.с.161-177, том 10).

В судовому засіданні 19 травня 2023 року судом на обговорення поставлено питання щодо прийняття заяви про збільшення позовних вимог, оголошено перерву в судовому засіданні для ознайомлення представника ОСОБА_1 із заявою про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 198-200, том 10).

В судовому засіданні 19 вересня 2023 року було постановлено ухвалу про відмову у прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с.230, 232-234, том 10). Також 19 вересня 2023 року судом було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження.

Того ж дня позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с.1-23, том 11), заяву про залучення до участі у справі третьої особи (а.с.141-144, том 11), заяву про залучення до участі у справі третьої особи (145-148, том 11), клопотання про долучення доказів (а.с.1-19, том 12). Вхідні штампи вказаних процесуальних документів не містять часу їх отримання.

При цьому в судовому засіданні 19 вересня 2023 року вказані клопотання ОСОБА_2 заявлені не були, остання вказувала про відсутність в неї інших клопотань (а.с. 227-229, том 10).

23 лютого 2023 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій просив суд збільшити розмір аліментів до 150 000 грн.

Протокольною хвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року у задоволенні клопотання про прийняття заяви ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог було відмовлено.

В пункті 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України закріплено, що завданням підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 ЦПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

Частиною 2 ст. 197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд, зокрема, заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та у разі необхідності розглядає відповідні заяви; може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; встановлює порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання, тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Положеннями ст. 209 ЦПК України визначено, що завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Матеріали справи свідчать про те, що заяви про збільшення позовних вимог, а саме про збільшення розміру аліментів до 150 000 грн. були подані ОСОБА_2 та її представником після закриття підготовчого провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що така заява була подана ОСОБА_2 до закриття підготовчого провадження не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи апеляційним судом.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою на ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 19 вересня 2023 року про відмову у прийнятті заяви ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог остання не вказувала про те, що судом не було розглянуто ще одну її заяву, подану до закінчення підготовчого провадження.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2023 року у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 було відмовлено, а ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 19 вересня 2023 року про відмову у прийнятті заяви ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог - залишено без змін.

За таких обставин суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для відмови у прийнятті до розгляду заяв позивача за зустрічним позовом про збільшення розміру позовних вимог.

Доводів про те, у зв`язку з чим ОСОБА_2 була позбавлена об`єктивної можливості звернутись до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог в межах встановленого процесуальним законом строку, а саме в ході підготовчого провадження у справі, яке тривало протягом трьох років, апеляційна скарга не містить.

Вирішення питання про повернення заяви про збільшення розміру позовних вимог на стадії розгляду справи по суті шляхом постановлення протокольної ухвали не суперечить вимогам процесуального закону, а тому доводи апелянта про те, що судом не було дотримано строків оприлюднення оскаржуваної ухвали та вручення її копії на висновок суду не впливають.

Також вирішення питання про повернення заяви про збільшення розміру позовних вимог шляхом постановлення протокольної ухвали не позбавило ОСОБА_2 права на її апеляційне оскарження.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

В даному випадку справа перебуває на розгляді в суді з жовтня 2020 року, тобто тривалий термін, та містить значний обсяг матеріалів. Підготовче провадження проводилось судом протягом трьох років, сторони скористались своїми процесуальними правами щодо подання клопотань та доказів, на яких ґрунтуються їх доводи та заперечення.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у прийнятті заяви про збільшення розгляду позовних вимог, поданої після закриття підготовчого провадження на стадії розгляду справи по суті.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді