Справа № 452/1624/21 Головуючий у 1 інстанції: Карнасевич Г.І.
Провадження № 22-ц/811/2096/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю: ОСОБА_1 , її представника

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором безпроцентної поворотної позики грошових коштів та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, уточненим заявою від 23.06.2023 року, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором безпроцентної поворотної позики грошових коштів від 12.10.2018 року у розмірі 51000 грн., три проценти річних у розмірі 6351 грн. 94 коп. та інфляційні втрати в розмірі 28067 грн. 25 коп.

В обгрунтування заявлених вимог зазначав, що 12.10.2018 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір безпроцентної позики грошових коштів, за умовами якого він передав у власність відповідачки грошові кошти в сумі 51000 грн., що підтверджується її розпискою від 12.10.2018 року, а відповідачка, в свою чергу, зобов`язувалась повернути всю суму позики в строк до 12.10.2019 року, сплачуючи її частинами, згідно з графіком, зазначеним у цьому договорі, однак, відповідачка свої зобов`язання за договором не виконала, чим допустила прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому, починаючи з 13.11.2018 року, зобов`язана сплатити суму боргу за договором з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних.

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсними, з моменту укладення, договір безпроцентної поворотної позики грошових коштів від 12.10.2018 року, укладений між нею та ОСОБА_3 , та з моменту написання, розписку ОСОБА_1 від 12.10.2018 року.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що її волевиявлення при укладенні договору позики та розписки, не було вільним та не відповідало внутрішній волі, а правочин було вчинено проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психологічного тиску з боку другої сторони, відтак, вважала, що є всі підстави для визнання вказаного правочину недійсним.

Стверджує, що підписати договір позики та написати боргову розписку вона змушена була під моральним та психологічним тиском зі сторони регіонального директора ОСОБА_3 , зокрема, під тиском звільнення з посади та погрозами притягнення до відповідальності, жодних коштів за договором позики від ОСОБА_3 вона не отримувала.

Ситуацію, яка склалась, пояснює тим, що, перебуваючи з 01.06.2018 року на посаді менеджера (з випробувальним терміном) з надання кредитів ломбардного відділення №59 (м. Самбір) Повного товариства «Ломбард Донкредит Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ріелті» і компанія» (далі ПТ «Донкредит»), що знаходиться у м. Самборі, прийняла від клієнта ОСОБА_4 золотий браслет з діамантами та видала йому кредит на суму 51006 грн., однак, за результатами проведеної експертизи браслета, метал, з якого виготовлено браслет, виявився не золотом, а платиною, а діаманти на браслеті були низької якості, про що її повідомив ОСОБА_3 і яким було вказано саме на її провину, з чим вона категорично не погоджувалась.

Наголошує, що саме ця обставина стала підставою для примушування її підписати оспорюваний договір позики та написати розписку і звертає увагу, що сума позики за оспорюваним договором і сума, яку вона видала, як кредит, є однаковими.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2023 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним, з моменту укладання договір безпроцентної поворотної позики грошових коштів від 12.10.2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з моменту написання розписки ОСОБА_1 від 12.10.2018 року.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким його позовні вимоги за первісним позовом задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що 12.10.2018 року ОСОБА_1 власноручно написала розписку про позику, за якою зобов`язалась повернути йому 51000 грн. до 12.10.2019 року, і цей факт нею не заперечувався в суді.

Додає, що ним було надано суду оригінал договору та оригінал розписки від 12.10.2018 року для огляду в судовому засіданні.

Звертає увагу, що, за твердженням відповідачки, на неї було здійснено тиск при укладенні вказаних документів, однак, з моменту укладення договору і до подання позову, ОСОБА_1 , знаючи про наявність ймовірно порушеного свого права щодо укладення договірних зобов`язань, не вчинила жодних дій на захист своїх інтересів: не звернулася до органів поліції про примушування її до договірних зобов`язань зі сторони апелянта; не звернулась до органів поліції щодо ймовірно неправомірних дій роботодавця; не звернулась до суду про визнання договору від 12.10.2018 року недійсним/нікчемним; не вчинила жодних інших дій на захист своїх інтересів. Така позиція відповідачки, на переконання апелянта, може свідчити лише про відсутність намірів та ухилення від виконання взятого на себе договірного зобов`язання.

Наголошує, що єдиним доказом на підтвердження позиції відповідачки щодо відсутності у неї волевиявлення на написання розписки від 12.10.2018 року, є показання свідка ОСОБА_5 , на основі якого і побудоване оскаржуване рішення, проте, свідок ОСОБА_5 не була присутня при підписанні оспорюваного договору від 12.10.2018 року.

Вважає, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитись факт відсутності волевиявлення на укладення договору безпроцентної поворотної позики грошових коштів від 12.10.2018 року та надання відповідачем розписки про отримання коштів.

Апелянт наголошує, що у разі укладення договору позики у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватись на показаннях свідків для підтвердження тієї обставини, що гроші або речі, насправді, не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановленого договором. При цьому, звертає увагу на висновок Верховного Суду у постановах від 02 вересня 2020 року у справі №569/24347/18 та від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17.

Вважає посилання ОСОБА_1 на відсутність її волі при укладенні договору позики від 12.10.2018 року необгрунтованими, а наявність у нього оригіналу боргового документа розписки відповідачки свідчить про невиконання нею взятих на себе зобов`язань.

Зазначає, що відповідачка жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про безгрошовість позики не надала.

Вважає, що розписка від 12.10.2018 року, як документ, підтверджує боргове зобов`язання, укладення саме договору позики, а не іншого договору, наявність у позикодавця оригіналу боргової розписки є підтвердженням факту існування між сторонами договору позики.

На переконання апелянта, з урахуванням того, що відповідач не довела, що грошові кошти йому були повернуті, не довела застосування фізичного чи психічного тиску до неї під час складання розписки, а також підтвердила, що вона немає намірів повертати кошти, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його первісного позову.

В судовому засіданні апеляційного суду, після оголошення у ньому перерви, апелянт ОСОБА_3 свою участь у режимі відеоконференції не забезпечив, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони ОСОБА_1 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав

За загальним положенням статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною другою статті 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а згідно з частиною третьою цієї статті, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст.216 ЦК).

Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі №752/23814/17-ц зроблено висновок про те, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак, не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Для застосування такої статті у правовідносинах обов`язковим є наявність зв`язку між фізичним чи психічним тиском та вчиненням правочину, а також спрямованість вказаного неправомірного впливу на сторону правочину з метою примусити її вчинити правочин. Фізичний чи психічний тиск полягає у вчиненні фізичних чи душевних страждань безпосередньо стороні правочину.

Верховний Суд у постанові від 30 червня 2021 року у справі №556/2085/19 дійшов висновку про те, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.

Судом встановлено, що предметом спору є договір безпроцентної поворотної позики грошових коштів від 12.10.2018 року, укладений у письмовій формі (а.с.99 т.1), факт отримання грошових коштів за яким на суму 51000 грн., підтверджується розпискою позичальника від 12.10.2018 року (а.с.101 т.1).

За умовами цього договору, ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 51000 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк до 12.10.2019 року.

01.06.2018 року відповідач ОСОБА_1 була прийнята на посаду менеджера з надання кредитів ломбардного відділення №59 ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-ріелті» і компанія», що знаходиться у м. Самборі по вул. Валовій, 50, згідно наказу №540-к від 31.05.2018 року, та звільнена з роботи 19.02.2019 року, згідно наказу №193-к від 19.02.2019 року, на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням (а.с.32 т.1).

Відповідно до довідки №1215 від 01.06.2023 року, виданої ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-ріелті» (а.с.224 т.1), ОСОБА_3 у період з 25.03.2014 року по 01.05.2023 року перебував у трудових відносинах із вказаним товариством, на момент укладення оспорюваного договору обіймав посаду директора регіонального (наказ №249-к від 25.03.2014 року).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_6 , будучи допитаною у суді першої інстанції, як свідок (а.с.164 т.1), дала показання про те, що 31.08.2018 року, перебуваючи на посаді менеджера з надання кредитів ломбардного відділення № НОМЕР_1 у м. Самборі, прийняла у ОСОБА_4 золотий браслет з діамантами та уклала з ним договір про надання фінансового кредиту та застави №ДОН на суму 51006 грн. (а.с.166 т.1). Пояснила, що 12.10.2018 року регіональний директор ОСОБА_3 повідомив їй про результати проведеної експертизи браслету, зазначивши про її провину при укладенні вищевказаного договору, однак, підтверджуючих документів про це не надав. Зазначала, що своєї провини не визнала, проте, під моральним та психологічним тиском, який здійснював до неї ОСОБА_3 , погрожуючи дітьми, звільненням та в`язницею, підписала договір безпроцентної позики грошових коштів від 12.10.2018 року, предметом якого є грошові кошти в сумі 51000 грн., та написала розписку від 12.10.2018 року про отримання коштів, яких, насправді, вона не отримувала.

З матеріалів справи також встановлено, що у суді першої інстанції було допитано, як свідка ОСОБА_7 , яка перебувала у трудових відносинах з ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-ріелті» на час укладення оспорюваного договору від 12.10.2018 року, і яка повідомила суду, що на початку жовтня 2018 року ОСОБА_1 відрядили на тренінг до м. Львова, після якого вона повернулася на роботу в жахливому стані, була налякана та плакала, пояснювала, що після тренінгу її викликав ОСОБА_3 та змусив написати розписку про стягнення коштів та укласти договір позики на суму 51000 грн., погрожував кримінальною відповідальністю та звільненням. Зазначала, що про потребу у позиці коштів ОСОБА_1 жодного разу не говорила, оскільки її чоловік працював на хорошій роботі та отримував хорошу зарплату. Звертала увагу, що сума позики, нібито наданої ОСОБА_1 ОСОБА_3 , така ж як і сума коштів, виданих під заставу золотого браслета.

За положеннями статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з вимогами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з вимогами статті 78 ЦПК України (допустимість доказів), суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.ст.79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Дослідивши показання ОСОБА_1 , яка була допитана у суді першої інстанції, як свідок, що в повній мірі відповідає вимогам статті 92 ЦПК України, і повністю підтвердила обставини, якими обґрунтовувала свої позовні вимоги, а також дослідивши показання свідка ОСОБА_7 , яка перебувала у трудових відносинах з ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-ріелті», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що волевиявлення ОСОБА_1 при укладенні договору позики та розписки, не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, а правочин нею було вчинено проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку другої сторони.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що сума позики за договором від 12.10.2018 року відповідає сумі коштів, виданих під заставу золотого браслета, за договором від 31.08.2018 року, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, визнавши недійсним договір безпроцентної поворотної позики грошових коштів від 12.10.2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на підставі статті 231 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що рішення суду не може грунтуватись на показаннях свідків для підтвердження тієї обставини, що гроші або речі, насправді, не були одержані позичальником від позикодавця, колегія суддів відхиляє, оскільки суд урахував показання допитаних свідків на підтвердження факту застосування до ОСОБА_1 психічного тиску зі сторони ОСОБА_3 для укладення оспорюваного правочину.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 19 квітня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич