Провадження №2/523/2051/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Томілко М.В.,

розглянувши у судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бугаєнко О.В., з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій, з урахування уточнених позовних вимог а.с.56-57, просила усунути перешкоди в користуванні власністю ОСОБА_1 , а саме домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що 30 травня 1991 року позивач набула права особистої приватної власності на частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . 04 вересня 1992 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб.

Після укладення шлюбу відповідач вселився в спірне домоволодіння як член сім`ї власника та отримав право користування чужим майном. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. В подальшому позивач, як власник домоволодіння, зняла відповідача з місця реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що відповідач втратив статус члена сім`ї власника нерухомого майна, самовільно зайняв літню кухню, що в свою чергу унеможливлює використання літньої кухні за призначенням, добровільно виселитися з домоволодіння відмовляється, жодним чином не приймає участі в утриманні домоволодіння, не оплачує комунальні послуги, влаштовує сварки, висловлює погрози та образи, викликає поліцію та звинувачує позивача у крадіжках його майна, чим чинить перешкоди позивачу у розпорядженні та користуванні своїм майном, порушує її право особистої приватної власності, позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Бугаєнко О.В. не з`явилися, при цьому в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у відсутність сторони позивача.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Іванова Г.С. не з`явилися, сповіщені про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомили. Відзив на позовну заяву не надійшов.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності 51/100 частка домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с. 22-23).

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб № В3-124714-ф/л, за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні зареєстровані особи ( а.с.13).

04 травня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується копією рішення Суворовського районного суду м. Одеси (а.с.11-12)

Судом допитана свідок ОСОБА_3 , яка в судовому засіданні пояснила, що позивач та відповідач перебували у шлюбі та проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Після розірвання шлюбу, її вітчим відповідач по справі продовжує проживати за вказаною адресою у літній кухні. Позивач пропонувала відповідачу звільнити приміщення, однак останній відмовляється. Також повідомила, що була свідком конфліктів між позивачем та відповідачем, які виникали з приводу проживання відповідача у літній кухні. Під час сварок відповідач погрожує позивачу. Внаслідок постійних конфліктів у її матері- позивачки по справі виникають стреси. Був випадок звернення відповідача до правоохоронних органів.

Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких належить на праві приватної спільної часткової власності 51/100 частки будинку, а інший з подружжя продовжує користуватися нею після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Верховний Суд України у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 757/7180/15-ц вказав: «Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц (провадження N 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Так, судом встановлено, що відповідач проживає, без реєстрації, за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач не є власником вказаного домоволодіння, є колишнім членом сім`ї власника. Після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні відносини, що призводять до конфліктів. Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає. Доказів того, що відповідач має законні підстави на проживання у житловому приміщенні, що належить позивачу, відсутні.

Статтею 6 Конституції України визначено право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4-13, 76-89, 258-273, 274, 276-279 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

Усунути перешкоди в користуванні власністю ОСОБА_1 ( РНОКПП: НОМЕР_1 ), а саме домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з домоволодіння АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 16.01.2024 року.

Суддя