Провадження № 22-ц/812/577/24 Суддя першої інстанції Кокорєв В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 квітня 2024 року м. Миколаїв Справа № 489/7634/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Травкіній В.Р.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Кокорєва В.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 16 лютого 2024 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

20 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_2 06 квітня 2023 року звернулась до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Інгульський ВДВС) із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа, виданого 15 листопада 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за рішенням від 12 вересня 2011 року у справі № 2-2633/2011 про стягнення з ОСОБА_1 , який на даний час знаходиться за кордоном, на користь відповідача аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 07 червня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

При цьому відповідач просила стягнення аліментів здійснити з 22 березня 2018 року.

Заступник начальника Інгульського ВДВС Гаїбов Р.Е. постановою від 07 квітня 2023 року відкрив виконавче провадження № 71503756 за вказаною заявою відповідача, про що позивач дізнався, коли приїхав (на поховання свого сина) з Литовської Республіки, де йому з 27 травня 2019 року оформлено постійне місце проживання.

Позивач посилається на те, що відповідач відповідно до заяви від 20 квітня 2019 року, засвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т., зареєстрованої в реєстрі за № 601, не має до ОСОБА_1 вимог по виплаті аліментних платежів, договірних та інших не виконаних зобов`язань.

Крім того, позивач за період з березня 2021 року по серпень 2022 року надіслав на користь дитини суму у розмірі 5 671.31 євро.

У період з березня 2022 року по листопад 2022 року ОСОБА_3 , заходилась в Литовській Республіці разом з позивачем.

ОСОБА_1 , будучи у відпустці в червні 2023 року, забезпечив за власний рахунок випуск дитини з 9 класу. Вартість всього одягу, який був придбаний дитиною, сплачено за рахунок позивача.

ОСОБА_1 буде продовжувати утримувати дочку ОСОБА_3 , шляхом надіслання на валютний картковий рахунок повнолітньої сестри дочки ОСОБА_4 платежів у валюті.

Посилаючись на викладене та положення статей 203, 207, 215 ЦК України ОСОБА_1 просив суд визнати правочин ОСОБА_2 щодо стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 з 22 березня 2018 року недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що судом враховано, що позивачем не вказано законодавчо визначених підстав для визнання правочину недійсним, а також не зазначено який саме правочин необхідно визнати недійсним.

Суд вважає, що звернення ОСОБА_2 до Інгульського ВДВС з заявою про прийняття до виконання виконавчого листа, виданого 15 листопада 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва у цивільній справі № 2-2633/2011, не є правочином, а є реалізацією права ОСОБА_2 , передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» (в порядку виконання судового рішення).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 161/3245/15-ц від 14 листопада 2018 року, на яку посилається суд в своєму рішенні, не має відношення до питання, що розглядається судом у даній справі.

Суд першої інстанції приймаючи рішення не врахував, що відповідач 06 квітня 2023 року звернувся до державної виконавчої служби з заявою про прийняття до виконання виконавчого листа, виданого 15 листопада 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва у цивільній справі № 2-2633/2011 в умовах, коли відповідно до заяви відповідача від 20 квітня 2019 року, засвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т., не має до скаржника вимог по виплаті аліментних платежів, договірних та інших невиконаних зобов`язань.

Відповідач не зверталась до суду для оскарження заяви від 20 квітня 2019 року про відсутність до скаржника вимог по виплаті аліментних платежів, договірних та інших невиконаних зобов`язань.

За такого, можливо зробити висновок, що дії відповідача щодо звернення до державної виконавчої служби з заявою про прийняття до виконання виконавчого листа, виданого 15 листопада 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва у цивільній справі № 2-2633/2011 у вищезазначених умовах, є правочином.

ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_5 , надала відзив на апеляційну скаргу, де доводи апеляційної скарги не визнала.

При цьому зазначала, що не може погодитись із викладеним в апеляційній скарзі та вважає, що позивач формально тлумачить норми чинного законодавства, порушуючи принципи і положення логіки в процесі застосування закону, тим самим, намагаючись нівелювати обґрунтовані висновки суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, проте про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку з чим з огляду на положення частини 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд розглянув справу без їх участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2011 року у справі № 2-2633/2011 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 7 червня 2011 року і до повноліття дитини.

15 листопада 2011 року на виконання зазначеного судового рішення Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист.

06 квітня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Інгульського відділу державної виконавчої служби в м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчий лист, виданий 15 листопада 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , та просила стягувати аліменти з 22 березня 2018 року.

07 квітня 2023 року заступником начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби в м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбовим Р.Е. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-2633/2011 виданого 15 листопада 2011 року Ленінським районним судом м. Миколаєва.

Відповідно до копії заяви від 20 квітня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т., зареєстрованої в реєстрі за № 601, ОСОБА_2 відомо, що її колишній чоловік ОСОБА_1 виїжджає з України на постійне місце проживання до Литовської Республіки. У зв`язку з цим ОСОБА_2 заявила, що вона не має до ОСОБА_1 вимог по виплаті аліментних платежів, договірних та інших невиконаних зобов`язань.

Позивачем до матеріалів справи додано копії квитанцій про переказ коштів на адресу отримувача « KLAVDYJA BULAVKO».

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає та апеляційний суд звертає увагу на таке.

Частина 1 статті 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (стаття 16 ЦК України).

Згідно із частинами 1 та 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина 4 цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

Отже будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини 1 цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто необхідно відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) або уповноваженими на те особами (частини 2 та 4 статті 207 ЦК України).

Тобто як у частині 1 статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Зазначений правовий висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19.

За приписами частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичні наслідки, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

З урахуванням встановлених обставин та доданих доказів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звернення ОСОБА_2 до виконавчої служби з виконавчим документом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на доньку ОСОБА_3 , починаючи з 22 березня 2018 року, не є правочином у розумінні наведених норм цивільного законодавства. У даному випадку має місце волевиявлення стягувача ОСОБА_2 на реалізації свого права щодо отримання аліментів на дитину, пов`язаного з порушенням її прав боржником ОСОБА_1 . За такого правові наслідки пред`явлення виконавчого листа до виконання наступають в силу Закону України «Про виконавче провадження». Отже правовідносини сторін, що виникли внаслідок пред`явлення виконавчого документу про стягнення аліментів до примусового виконання, регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано заяву ОСОБА_2 від 20 квітня 2019 року про відсутність вимог по виплаті аліментних платежів не заслуговує на увагу, оскільки стягувач звернулася із заявою про примусове виконання виконавчого листа по сплаті аліментів 06 квітня 2023 року, та саме на державного виконавця покладено обов`язок з`ясувати наявність або відсутність боргу по сплаті аліментів за попередні роки до відкриття виконавчого провадження. Гарантії захисту боржника у разі незгоди з діями державного виконавця передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду, яке оскаржується, постановлено з дотриманням положень матеріального права та вимог процесуального закону, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 375 , 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 26 квітня 2024 року.