Головуючий у І інстанції Захарчук С.С.
Провадження №22-ц/824/4460/2024 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Оніщука М.І.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності, в якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 12.09.2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. за реєстровим № 2087, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - Договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 12.09.2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. за реєстровим № 2087, та права власності на квартиру за ОСОБА_3 на підставі даного Договору.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , спадкоємцем якого був його син ОСОБА_7 .

Після смерті ОСОБА_6 за заявою ОСОБА_8 від 26.04.2013 року була відкрита спадкова справа № 2/2013.

З заявою про прийняття спадщини також звернувся і син ОСОБА_6 - ОСОБА_7 .

Згідно із заявою ОСОБА_7 він прийняв все майно, яке залишилось після його батька ОСОБА_6 , серед якого були: квартира АДРЕСА_2 у садовому товаристві «Кожевник»; автомобіль Ford «Fusion», державний номер НОМЕР_1 .

Проте, свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_7 отримати так і не встиг, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

На момент відкриття спадщини ОСОБА_7 мав обов`язок перед ОСОБА_1 на суму 170 000,00 доларів США, строк повернення яких був встановлений до 01.08.2013 року.

Із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 до Першої Київської державної нотаріальної контори звернулися: дружина ОСОБА_9 , і тітка ОСОБА_2 .

У зв`язку із заведенням спадкової справи в порядку ч. 2 ст. 1281 ЦК України ОСОБА_1 13.02.2014 року до Першої Київської державної нотаріальної контори було подано Вимогу про обов`язок спадкодавця з копією Розписки ОСОБА_7 для вирішення питання щодо задоволення вимог в порядку ст. 1282 ЦК України.

17.02.2014 рокуПершою Київською державною нотаріальною конторою було направлено Повідомлення № 1388/0214 на адресу ОСОБА_1 про прийняття Вимоги від 13.02.2014 року та про повідомлення ОСОБА_2 щодо наявності боргу у спадковій масі.

03.03.2014 року Першою Київською державною нотаріальною конторою на адресу ОСОБА_2 було направлено Повідомлення № 1851/0214 про наявність у спадковій масі боргових зобов`язань.

У зв`язку з висловленням ОСОБА_3 (сином ОСОБА_2 ) її відмови вирішувати питання щодо сплати боргу, ОСОБА_1 до Подільського районного суду м. Києва було подано позов про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

12.08.2014 року Подільським районним судом м. Києва було відкрито провадження по справі.

В подальшому, ОСОБА_2 було подано позов до Святошинського районного суду м. Києва про визнання договору позики недійсним у зв`язку з підробленням підпису ОСОБА_7 .

13.10.2014 року Святошинським районним судом м. Києва було відкрито провадження по справі, внаслідок чого 10.02.2015 року Подільським районним судом м. Києва було зупинено провадження по справі про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

Святошинським районним судом м. Києва було призначено експертизу Розписки в КНДІСЕ, яка засвідчила, що підпис виконаний саме ОСОБА_7 .

Не погоджуючись з такими висновками, ОСОБА_2 забажала проведення експертизи у іншій установі - КНДЕКЦ МВС України.

Висновок повторної експертизи так само підтвердив, що підпис виконаний саме ОСОБА_7 .

Після отримання висновку повторної експертизи ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.05.2019 року позовну заяву ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним було залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача у судове засідання.

Під час судових проваджень ОСОБА_1 стало відомо про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 12.09.2017 року.

Оскільки Перша Київська державна нотаріальна контора під час судових слухань за наявності вимоги кредитора спадкодавця не могла видати свідоцтво про право на спадщину, в Договорі дарування в якості підстави для реєстрації квартири за ОСОБА_2 зазначено рішення Подільського районного суду м. Києва від 16.05.2017 року у справі № 758/15458/15-ц.

При цьому, позивач, як особа, на права якої впливає доля спадкового майна, навіть не був залучений до участі у справі щодо визначення долі спадкового майна.

Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 не видавалося у зв`язку з наявністю у спадковій справі № 102/2014 вимоги кредитора спадкодавця та численних ухвал щодо судових проваджень за участю сторін спадкової справи.

Таким чином, сторонам договору дарування, укладеного під час судових проваджень у Подільському та Святошинському районних судах м. Києва, було відомо про судові провадження щодо спірних правовідносин. Відтак, внаслідок укладення договору дарування ними було свідомо створено ситуацію для унеможливлення подальшого виконання грошового зобов`язання перед позивачем.

На думку позивача, укладений між відповідачами правочин є фіктивним та таким, що порушує його законні права, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на квартиру, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на нього в рахунок виконання рішення суду про стягнення боргу, що є підставою для визнання такого договору дарування недійсним.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав у спосіб визнання недійсним укладеного між відповідачами договору дарування квартири та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_10 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилається на те, що наведена ним у позовній заяві хронологія подій свідчить про фраудаторну природу Договору дарування від 12.09.2017 року, оскільки внаслідок його укладення було свідомо створено ситуацію для унеможливлення подальшого виконання грошового зобов`язання перед позивачем, при цьому сторони договору усвідомлювали причини і наслідки його укладення.

Посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги наведену ним у позові актуальну практику Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Так, зокрема, у Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 року у справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати контрагентом боржника)».

Зазначає, що у Постанові тієї ж палати Верховного Суду від 16.06.2021 року у справі № 747/306/19 зроблено висновок, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно, був обізнаний про невиконане грошове зобов`язання за договором позики. З наведеного зроблено висновок, що боржник діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси Кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Перехід права власності на будинок через вісім днів після пред'явлення вимоги про стягнення на користь кредитора боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі договору позики, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача, як позикодавця.

У відповідності до позиції, висловленої Верховним Судом у Постанові від 23.06.2022 року у справі № 263/16179/18 року, яка є практично аналогічною до даної справи, позивач так само звернувся до суду за стягненням боргу, після чого відповідач подарував квартиру своєму сину.

Позивач звернувся з вимогами про визнання фраудаторного договору дарування недійсним та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведену державну реєстрацію прав за цим договором, з приводу чого справа розглядалася судами неодноразово, проте, врешті, вимоги позивача були задоволені.

При цьому, з приводу наведеного Верховний Суд зазначив, що «боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладаєтьсядоговір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений нанедопущення звернення стягнення на майно боржника». У даній постанові так само звертається увага, що «саме після звернення з цивільним позовом про стягнення заборгованості за договором позики між відповідачами, які є батьком та сином, був укладений оспорюваний договір дарування квартири».

Позивач у скарзі зауважує, що у даній справі так само спочатку було відкрито провадження по стягненню боргу, а потім вже був укладений оспорюваний Договір дарування (після того, як відповідачі змогли отримати правовстановлюючий документ на квартиру для його укладення), що свідчить про фраудаторний характер оспорюваного правочину та наявність підстав до визнання його недійсним у судовому порядку із скасуванням рішення про право власності відповідача на квартиру.

Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення відповідачам за останньою відомою адресою копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження. Відповідачі, належним чином повідомлені про розгляд справи, не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги позивача до апеляційного суду не направили.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.09.2017 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровуваний) було укладено договір дарування (а.с.27, том 1), відповідно до якого дарувальник безоплатно передає належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 у власність обдаровуваного, а обдаровуваний приймає у власність вказану квартиру.

Відповідно до п. 3 зазначеного договору дарування відчужувана квартира належить дарувальнику на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.11.2016 року (справа № 758/15458/15-ц), додаткового рішення Подільського районного суду м. Києва від 16.05.2017 року, ухвали апеляційного суду м. Києва від 06.07.2017 року, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно філією КП Київської обласної ради «Готово» м. Києва 12.07.2017 року № 21366351 року.

Також встановлено, що відповідно до змісту ухвали Київського апеляційного суду від 06.11.2019 року у справі № 758/15458/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , третя особа - автокооператив «Мрія», про визнання права власності та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, 13.06.2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.11.2016 року та ухвалою Київського апеляційного суду від 23.09.2019 року відкрито провадження за його апеляційною скаргою (а.с.79-80, том 1).

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.05.2020 року справа № 758/15458/15-ц, яка наявна в загальному доступі в Єдиному реєстрі судових рішень, ухвалу Київського апеляційного суду від 11.12.2019 року залишено без змін.

Мотивуючи постанову, Верховний Суд виходив з того, що обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.11.2016 року, ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , спадкоємцями якого були його син ОСОБА_7 та ОСОБА_8 17.01.2014 року, не отримавши свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_7 помер, але на момент відкриття спадщини батька ОСОБА_7 мав обов`язок перед ОСОБА_1 на суму 170 000,00 доларів США зі строком повернення до 01.08.2013 року. Отже, на думку ОСОБА_1 , оскаржуваним рішенням порушено його право як потенційного імовірного власника квартири АДРЕСА_1 , яку він може отримати в рахунок погашення боргу. На його думку, рішення Подільського районного суду міста Києва від 22.11.2016 року фактично позбавило його можливості задовольнити свої вимоги кредитора за рахунок майна, яке складало спадкову масу.

Залишаючи в силі ухвалу Київського апеляційного суду від 11.12.2019 року, Верховний Суд вказав на те, що, встановивши, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.11.2016 року було вирішено питання щодо визнання права власності на спірну квартиру та інше майно, яке належало ОСОБА_7 , у порядку спадкування, ОСОБА_1 не входить до числа спадкоємців ОСОБА_7 , а відтак, рішення Подільського районного суду міста Києва від 22.11.2016 року жодним чином не стосується його прав, інтересів та обов`язків в контексті порушення його права як кредитора спадкодавця, отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.11.2016 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем підстав для визнання недійсним оспорюваного ним договору дарування, укладеного між відповідачами, як фраудаторного правочину. При цьому, суд послався на те, що позивачем не надано доказів того, що на момент укладення оспорюваного правочину існувало рішення суду про стягнення боргу з відповідачів на користь позивача шляхом звернення стягнення на квартиру, яка є предметом оспорюваного договору дарування, що свідчить про недоведеність тієї обставини, що оспорюваний правочин укладався саме з метою ухилення відповідачів від сплати боргу перед позивачем.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

У відповідності до положень частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Згідно з положеннями статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 234 ЦК України визначає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у постійному взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказав, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) вказано, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) вказано, що: «Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. […] Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі, на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання зі сплати грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно потерпілої сторони, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси потерпілого і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір дарування мав на меті уникнення ОСОБА_2 відповідальності перед позивачем з повернення йому боргу спадкодавця ОСОБА_7 у розмірі 170 000 доларів США, який увійшов до складу спадщини після смерті останнього у січні 2014 року. Спадщина після смерті ОСОБА_7 у вигляді квартири АДРЕСА_1 була прийнята відповідачем ОСОБА_2 , як спадкоємцем, що підтверджується наявними у справі належними та допустимими доказами. При цьому, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які є сторонами оспорюваного договору дарування, були обізнані про розгляд судом позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу спадкодавця та намагались визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за життя останнього, звернувшись з відповідним позовом до Святошинського районного суду м. Києва. Такі дії відповідачів, на думку позивача, свідчать про укладення ними договору дарування без наміру створення правових наслідків, виключно з метою уникнення відповідальності перед ним по виконанню грошового зобов`язання, що є підставою для висновку про фіктивність оспорюваного договору.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що встановлені судом обставини свідчать про умисел обох сторін правочину приховати справжні наміри учасників правочину, а саме виведення нерухомості з власності без отримання оплати за це майно під час слухання цивільної справи, у якій до ОСОБА_2 заявлено грошові вимоги, як до спадкоємця позичальника, з метою уникнути виконання грошового зобов`язання з повернення боргу спадкодавця в межах вартості отриманого у спадщину спадкового майна.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не спростував доводів позивача про те, що відповідачі уклали оспорюваний договір дарування з метою приховання майна від можливого звернення стягнення на виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів на його користь, і помилково відмовив у задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів бере до уваги сукупність обставин, які доводять недобросовісну поведінку сторін оспорюваного договору, а саме: відчуження відповідачем майна після пред`явлення до неї позову про стягнення боргу спадкодавця; майно відчужене на підставі безвідплатного договору на користь близького родича - сина; після відчуження спірного майна, яке увійшло до складу спадщини, у відповідача відсутнє майно, за рахунок якого вона могла б відповідати перед позивачем, оскільки у спірних правовідносинах відповідач, як спадкоємець позичальника, несе відповідальність перед позивачем, як кредитором спадкодавця, лише в межах вартості майна, отриманого у спадщину, а не за рахунок будь-якого іншого належного їй майна.

Отже, укладення особою, яка є спадкоємцем, договору дарування одержаного у спадщину майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від звернення на нього стягнення в рахунок стягнення боргу спадкодавця, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору на відчуження майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 583/780/17 (провадження № 61-11198св20) вказано, що укладення особою, яка заподіяла шкоду, договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на це майно в рахунок відшкодування шкоди відповідно до статей 1166, 1188 ЦК України свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, встановивши, що оспорюваний безоплатний правочин укладений між особами, які є близькими родичами, та які були обізнані про можливі негативні наслідки у випадку задоволення цивільного позову ОСОБА_1 у справі №758/7571/14-ц, заявленого до спадкоємців померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, колегія суддів дійшла висновку, що такий договір дарування квартири вчинений відповідачами з метою ухилення від виконання обов`язку сплатити борг спадкодавця у межах вартості отриманого у спадщину спадкового майна, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, що є підставою для задоволення позову в частині визнання договору дарування недійсним.

При цьому, вимога позивача про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем, на думку колегії суддів, задоволенню не підлягає, оскільки правовою підставою реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру був договір дарування, укладений 12.09.2017 року між ним та ОСОБА_2 , визнання недійсним якого саме по собі є достатньою підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру прав власності на об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним правочину не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами, колегія суддів, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши обставини справи та перевіривши їх належними, допустимими та достовірними доказами у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшла висновку про скасування рішення суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову в частині визнання недійсним оспорюваного правочину.

З урахуванням того, що апеляційна скарга позивача підлягає до часткового задоволення, з відповідача ОСОБА_3 , як сторони оспорюваного правочину, на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім по справі судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги на суму 4 042 грн. 90 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 12 вересня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Юлією Ярославівною за реєстровим № 2087.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подачу позову та апеляційної скарги в розмірі 4 042 грн. 90 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: