провадження № 22-ц/824/114/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», поданою представником - Коцюбою Олексієм Вікторовичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів (вкладів, процентів та штрафних санкцій), -

В С Т А Н О В И В:

01 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів (вкладів, процентів та штрафних санкцій), у якому з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 13 грудня 2021 року, про зміну предмету позову від 22 грудня 2021 року, про зменшення позовних вимог від 29 липня 2022 року, остаточно просила:

- розірвати депозитний договір №SAMDN4759 від 02 серпня 2013 року та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN4759 від 02 серпня 2013 року: 59 293, 83 грн суми вкладу; 90 090, 88 грн ненарахованих відсотків за період з 03 березня 2014 року по 08 серпня 2022 року; 2 251, 54 грн - 3 % річних за період з 04 травня 2021 року по 08 серпня 2022 року; 597 302, 53 грн - пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 04 травня 2021 року по 10 грудня 2021 року.

В обґрунтування позову зазначила, що 02 серпня 2013 року між сторонами укладено депозитний договір № SAMDN4759. На виконання даного договору, на рахунок НОМЕР_2 внесено 59 293, 83 грн.

Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки ОСОБА_1 було безпідставно заблоковано ПАТ КБ «ПриватБанк», а нарахування відсотків було припинено.

29 квітня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» отримано заяву ОСОБА_1 від 14 квітня 2021 року про розірвання зазначених вище договорів, видачу вкладів та відсотків.

Однак, відповідач не виконав своїх обов`язків з повернення позивачу грошових коштів за договором банківських вкладів, з врахуванням нарахованих процентів та трьох відсотків річних, що стало підставою для звернення до суду.

13 січня 2022 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Тузова В.О. подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що депозитний договір №SAMDN2433 від 06 серпня 2012 року було розірвано 12 серпня 2012 року, а кошти у сумі 26 003, 56 грн було виплачено через касу банка. На підтвердження цього надано довідку від 17 січня 2022 року.

Також відповідач вказав, що станом на 17 листопада 2014 року на рахунку позивача НОМЕР_2 за договором №SAMDN4759 від 02 серпня 2013 року обліковувалося 75 077, 65 грн. Відповідач не вбачає порушень прав позивача у зв`язку із тим, що заява про розірвання депозитних договорів не відповідає встановленим для неї вимогам оформлення.

На думку банка належним відповідачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», оскільки з 17 листопада 2014 року змінено боржника у виконанні зобов`язання щодо повернення грошових коштів на рахунку за договором №SAMDN4759 від 02 серпня 2013 року.

У відповіді на відзив від 02 лютого 2022 року позивач позовні вимоги підтримала. Зазначила, що згоди на переведення боргу не давала, у тому числі ТОВ «ФК «Фінілон», а тому вважає договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року неправомірним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів (вкладів, процентів та штрафних санкцій) задоволено частково. Розірвано договір №SAMDN2433 від 06 серпня 2012 року та стягнуто із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , за даним договором:

- 59 293, 83 грн - суми вкладу;

- 90 090, 88 грн - відсотків за період з 03 березня 2014 року по 08 серпня 2022 року;

- 2 251, 54 грн у якості 3 % річних за період з 04 травня 2021 року по 08 серпня 2022 року;

- 90 000, 00 грн - пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 04 травня 2021 року по 10 грудня 2021 року.

Стягнуто із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на корить держави судовий збір у розмірі 3 324, 36 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Коцюба Олексій Вікторович, 05 грудня 2023 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне встановлення обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилаючись на практику Верховного Суду апелянт вказав, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договорів 29 квітня 2021 року та скористалася правом на дострокове розірвання депозитних договорів, звернувшись до банку з вимогою про виплату належних їй коштів за договорами банківського вкладу разом з нарахованими процентами, а тому договори вважаються розірваними та пеня відповідно до частини 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Зазначив, що банк надав суду першої інстанції належні та допустимі докази щодо обставин отримання згоди позивача на переведення боргу за її депозитними договорами на ТОВ «ФК «Фінілон», які не взято до уваги. У зв`язку з цим, вважає, що суд неправомірно задовольнив позовні вимоги до неналежного відповідача та стягнув кошти з особи, яка не повинна відповідати за зобов`язаннями.

13 грудня 2023 року адвокат Дігунов Д.А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав відзив у якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення суду залишити без змін.

Свою позицію представник обґрунтував обставинам, на які сторона позивача посилалася у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року поновлено Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», поданою представником - Коцюбою Олексієм Вікторовичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів (вкладів, процентів та штрафних санкцій), надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» - Коцюба О.В. вимоги апеляційної скарги підтримав, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д.І. заперечив проти задоволення апеляційної, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір №SAMDN4759, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_1 було внесено 59 293, 83 грн.

Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки ОСОБА_1 було заблоковано ПАТ КБ «ПриватБанк», а нарахування відсотків - припинено.

Банком не заперечується факт укладання депозитного договору SAMDN4759 від 02 серпня 2013 року.

29 квітня 2021 року в АТ КБ «ПриватБанк» отримано заяву ОСОБА_1 від 14 квітня 2021 року про розірвання зазначеного договору, видачу вкладу та відсотків.

Згідно відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 26 травня 2021 року на адресу позивача, відповідач зазначив, що заява про розірвання депозитних договорів не відповідає встановленим для неї вимогам оформлення, тому виконати вимоги ОСОБА_1 щодо розірвання договору та повернення коштів виконати не можливо.

Зміст Витягу підтверджує факт існування зазначеного у позові рахунку ОСОБА_1 та обчислення на ньому коштів.

Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції, застосувавши відповідні норми матеріального права, дійшов висновку, що оскільки заява ОСОБА_1 про розірвання депозитного договору за визначенням відповідача не відповідає вимогам законодавства України, яке визначає вимоги до оформлення та подання таких заяв і вимоги вказані позивачем у цій заяві не були виконані, договір вкладу продовжив свою дію і вважав обґрунтованим розірвання договору за рішенням суду з виплатою вкладнику усієї суми вкладу та відсотків. При цьому, у зв`язку з істотним порушенням умов депозитного договору, яким є припинення нарахування та виплати позивачу відсотків за депозитним договором, починаючи з березня 2014 року, вважав частково обґрунтованими позовні вимоги в частині застосування відповідальності до відповідача у вигляді пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з застосуванням ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Колегія суддів, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України).

Закріплена у цивільному законодавстві конструкція «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України) охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків, таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 вересня 2021 року в справі №727/898/19.

Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору.

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя статті 202 ЦК України).

Тлумачення статті 651 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що: сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору; у випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути момент одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору.

Умовами депозитного договору №SAMDN4759 від 02 серпня 2013 року сторони не передбачили можливість його розірвання в односторонньому порядку.

Оскільки банк не задовольнив вимогу ОСОБА_1 про розірвання договору та повернення коштів, її права як вкладника вважаються порушеними.

За приписами ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Суд першої інстанції, надаючи правову оцінку невиконанню ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитного договору, на думку колегії суддів дійшов обґрунтованого висновку, що таке порушення для позивачки було істотним та завдавало шкоди, оскільки внаслідок такого порушення позивачка втратила значні суми вкладів, а також не отримала очікувані суми відсотків, на які розраховувала при укладанні договору.

Доводи апеляційної скарги у цій частині висновки місцевого суду не спростовують, а правові висновки Верховного Суду, на які апелянт посилається у апеляційній скарзі суперечать попередній позиції банку, якої він дотримувався у суді першої інстанції, що і було предметом розгляду, щодо невідповідності заяви ОСОБА_1 від 29 квітня 2021 року, вимогам цивільного законодавства, а отже, відсутності підстав для розірвання договору за такою заявою.

Отже, розглядаючи справу суд першої інстанції виходив з позиції сторін про те, що за заявою позивача від 29 квітня 2021 року розірвання договору вкладу не відбулося і тому він має бути розірваним за рішенням суду на вимогу позивача.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів».

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані правовідносини за участю споживача.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання особою, яка є виконавцем чи надає споживачу послуги.

У пункті 68 постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15-ц зазначено, що базою нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розрахунок заявлених до стягнення грошових сум здійснено позивачем у відповідності до вимог цивільного законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні в зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням усіх конкретних обставин справи в їх сукупності, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості й пропорційності (див. постанову Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі №902/538/18).

Отже, зменшений судом першої інстанції, заявлений до стягнення розмір пені за ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до 90 000,00 грн, з урахуванням тривалого та безпідставного невиконання відповідачем законних вимог позивача та неповернення банком депозитного вкладу, відповідає критеріям добросовісності, розумності, справедливості й пропорційності.

Також неприйнятними є посилання АТ КБ «ПриватБанк» на те, що банк є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, третя особа, яка має намір стати боржником. Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника.

У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського рахунку, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка не надавала згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором депозитного вкладуі протилежного матеріали справи не містять, а тому, відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 18 квітня 2023 року, справа №199/3152/20.

У даному контексті також важливо зазначити, що Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №755/10947/17 зробила висновок, відповідно до якого під час вирішення тотожних спорів має враховуватись саме остання правова позиція.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення саме з банку на думку колегії суддів є цілком правильними.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з правом людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення ЄСПЛ у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Отже, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником - Коцюбою Олексієм Вікторовичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів (вкладів, процентів та штрафних санкцій) - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова