Справа № 127/7357/24
Провадження № 22-ц/801/932/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 рокуСправа № 127/7357/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Рибчинського В. П., Оніщука В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження справу № 127/7357/24 за матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до російської федерації, за участі третьої особи Посольства російської федерації про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20.03.2024 року, постановлене у складі судді Романюк Л. Ф. в приміщенні суду в м. Вінниця, -

в с т а н о в и в :

5.03.204 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (вх № 18995) до російської федерації, за участі третьої особи Посольства російської федерації про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.03.2024 позовну заяву повернуто позивачу на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (вх. № 2787 від 21.03.2024), в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивачем виконані всі вимоги ухвали від 18.03.2024 про залишення позовної заяви без руху.

У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини другої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Ухвалою від 18.03.2024 залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 та надано позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, роз`яснивши, що в іншому випадку позовна заява буде вважатись неподаною і буде повернута позивачу.

Позовну заяву залишено без руху з тих підстав, що :

- всупереч статті 175 ЦПК України позивачем не назначено в позовній заяві адресу відповідача, третьої особи та місце реєстрації позивача, оскільки за відомостями наданими Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради від 12.03.2024 № 12732, позивач вибув до нового місця проживання з 28.09.2022 року: м. Львів.

- в позовній заяві не конкретизовано підстави звернення з позовною заявою саме до Вінницького міського суду Вінницької області, для визначення підсудності.

19.03.2024 на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків, в якій вказано, що адреса відповідача та третьої особи не вказана, оскільки посольство російської федерації залишило своє перебування на території України після повномасштабного вторгнення, а позивач проживає в м. Вінниці.

Постановляючи ухвалу від 20.03.2024 про повернення позовної заяви з підстав, передбачених частиною третьою статті 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги, зазначені в ухвалі від 18.03.2024, позивачем виконані не були. Згідно з відомостям наданими Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради від 12.03.2024 № 12732, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вибув до нового місця проживання з 28.09.2022 року: м. Львів та в м. Вінниці не зареєстрований. Відповідно до вимог статті 58 ЦПК України - адресу органу (остання відома) відповідачем в позові не вказана, що позбавляє суд можливості визначитись з підсудність даної справи чи то направити її за підсудністю до іншого суду.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Щодо не зазначення адреси відповідача та третьої особи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті грунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено ч. 4 ст. 79 ЗУ «Про міжнародне приватне право» у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч.1 та 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету ("явно виражена відмова від імунітету" на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або "відмова від імунітету, яка передбачається", коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

У рішенні від 14 березня 2013 року у справі "Олєйніков проти Росії" ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються "відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її", і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31).

У рішенні від 23 березня 2010 року у справі "Цудак проти Литви" (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

У своїх висновках Верховний Суд неодноразово зазначав, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України "Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні" визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

(Постанова ВС від 14.04.2022 року справа № 308/9708/19)

Поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що у справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом до РФ про відшкодування моральної шкоди, завданої йому у зв`язку з незаконною збройною агресією РФ проти Україну.

У цій категорії спорів ( про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки дії РФ вийшли за межі своїх суверенних прав.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24.02.2022 року та розірванням дипломатичних відносин з Росією, дотримання порядку визначеного ст. 79 ЗУ « Про міжнародне приватне право» для повідомлення РФ про розгляд справи у суді є неможливим, а тому не може бути недоліком позовної заяви і не зазначення позивачем адреси відповідача та третьої особи (Посольства російської федерації).

Таким чином, з огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем, як і зазначення адреси відповідача та третьої особи у цій справі є недоречним.

В ухвалі від 21.02.2021 року у справі № 308/9708/19 Верховний Суд зазначив про те, що немає потреби додатково повідомляти відповідача РФ про відкриття провадження та призначення справи до розгляду у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та запереченням нею суверенітету Української держави. Внесення відомостей про зазначені процесуальні рішення до Єдиного державного реєстру судових рішень, відомості якого є загальнодоступними у мережі Інтернет, є достатнім повідомленням відповідача про розгляд справи.

Вимоги п. 7 ст. 128 ЦПК України визначають порядок направлення повісток учасникам справи у разі ненадання суду інформації щодо їх адреси.

Таким чином, законодавець врегулював можливість подання позову у разі не зазначення стороною адреси відповідача та повідомлення його про судовий розгляд.

Щодо не зазначення позивачем свого місця реєстрації.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України позовна заява, крім іншого повинна містити місце проживання чи місце перебування (для фізичних осіб).

Позовна заява містить адресу місця проживання/перебування позивача.

У заяві про усунення недоліків ОСОБА_1 зазначає, що у позовній заяві ним вказана адреса за якою він мешкає на час подання позову.

В матеріалах справи наявні два документа, що містять інформацію щодо реєстрації місця проживання позивача:

1.Довідка департаменту адміністративних послуг ВМР від 08.03.2024 року (на запит суду) про те, що ОСОБА_1 знятий з реєстрації у м. Вінниця у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання м. Львів. / а.с. 11/

2.Довідка департаменту адміністративних послуг ВМР від 27.11.2020 року (надана позивачем) про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою у м. Вінниця. / а.с.15 зворот).

Вимоги статті 177 ЦПК України визначають, які саме документи повинен додати позивач до позовної заяви. Надання документів на підтвердження місця проживання/перебування сторін у даному переліку немає.

Отже, позовна заява містить інформацію, яку позивач має зазначити відповідно до вимог п.3 ст. 175 ЦПК України.

Щодо неможливості визначити підсудність справи.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що одним із невід`ємних прав особи є право на розгляд її справи компетентним судом.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог п.п. 8, 9 ст. 187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру і у разі, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини і основоположних свобод неодноразово повторював, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправити свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. ( рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії від 1.07.2003 року).

Враховуючи, що у справі наявні дві довідки, які містять різну інформацію щодо реєстрації місця проживання/ перебування позивача, суд першої інстанції не позбавлений можливості, надавши відповідне обґрунтування своїм доводам щодо прийняття чи відхилення даних доказів, прийняти рішення щодо територіальної підсудності даної справи .

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає такими, що частково заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для повернення позовної заяви.

Вінницький апеляційний суд зазначає, що чітке дотримання вимог процесуального закону є необхідним явищем, оскільки забезпечує вірне дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини: від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (стаття 379 ЦПК України).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при постановлені ухвали про повернення позовної заяви, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов помилкових висновків щодо невідповідності її вимогам ст. 175 ЦПК України, а тому вона підлягає скасуванню на підставі статті 379 ЦПК України, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З урахуванням вимог статті 141 ЦПК України, відповідно до яких, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, апеляційний суд не вбачає підстав для вирішення питання щодо розподілу судових витрат за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 379, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20.03.2024 року у даній справ скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. П. Рибчинський

В. В. Оніщук