П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/24048/23

Провадження № 22-ц/4815/415/24

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Тимощук О.Я.

Ухвалу суду першої інстанції проголошено

(повний текст) 01 лютого 2024 року у м. Рівне

Рівненської області (час не зазначено)

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

скаржник (боржник) ОСОБА_1 ;

особа, бездіяльність якої оскаржується, - начальник Відділу державної виконавчої служби у м. Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Іщук Наталія Володимирівна;

заінтересована особа (стягувач) Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк";

за участі: ОСОБА_1 та державного виконавця Мельника Віталія Віталійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 лютого 2024 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Відділу державної виконавчої служби у м. Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Іщук Наталії Володимирівни, заінтересована особа: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк";

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року в суд звернувся ОСОБА_1 зі скаргою на бездіяльність начальника Відділу державної виконавчої служби у м. Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Іщук Н.В. (далі начальник ВДВС), заінтересована особа: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк" або банк), в зв`язку з чим просив:

- визнати неправомірною бездіяльність начальника ВДВС, яка полягає у невиконанні вимог ухвали Рівненського міського суду від 21 листопада 2023 року №569/21864/23 щодо зняття накладеного постановою виконавця від 23 жовтня 2023 року у ВП №64433617 арешту з коштів на рахунках боржника та зобов`язати усунути порушення;

- зобов`язати начальника ВДВС негайно повідомити боржника про виконання ухвали Рівненського міського суду від 21 листопада 2023 року №569/21864/23;

- судові витрати у розмірі 49 гривень, пов`язані із розглядом скарги, покласти на ВДВС.

Мотивуючи скаргу, вказувалося про задоволення ухвалою Рівненського міського суду від 21 листопада 2023 року скарги боржника, в т.ч. визнання неправомірною бездіяльності начальника ВДВС, і зобов`язання її зняти накладений постановою заступника начальника ВДВС від 23 жовтня 2023 року у ВП №64433617 арешт коштів на рахунках. При цьому вступна і резолютивна частини цієї ухвали вручені боржнику і заступнику начальника ВДВС тоді ж. Також про необхідність виконання цієї ухвали начальник ВДВС письмово повідомлена 24 листопада 2023 року.

Разом з тим станом на 11 грудня 2023 року в Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутня постанова начальника ВДВС про зняття накладеного постановою від 23 жовтня 2023 року арешту коштів на рахунках боржника, що вважає доказом невиконання ухвали.

Ухвалою Рівненського міського суду від 01 лютого 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні скарги на бездіяльність начальника ВДВС.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржувану ухвалу незаконною і необґрунтованою, що полягало у неповноті з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить її скасувати, а скаргу задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи її, покликався на неврахування того, що відповідно до переліку постанов станом на 11 грудня 2023 року у ВП №64433617 державним виконавцем накладено арешт на кошти ще і третьою постановою від 20 листопада 2023 року. При цьому судом не було встановлено, що вступна і резолютивна частини ухвали Рівненського міського суду від 21 листопада 2023 року вручено судом 21 листопада 2023 року особисто заступнику начальника ВДВС; цією ухвалою арешт коштів з рахунків не знімався; арешт коштів боржника знятий постановою заступника начальника ВДВС від 14 грудня 2023 року, який одночасно є виконавцем у виконавчому провадженні; боржником оскаржувалася не бездіяльність ВДВС, а бездіяльність начальника ВДВС.

Крім того, у мотивувальній частині ухвали від 21 листопада 2023 року вказано про правомірність звернення боржника з заявою до начальника ВДВС про зняття арешту коштів при наявності двох постанов щодо арешту коштів боржника в межах однієї і тієї самої суми стягнення.

Вважав, що у наведених доводах вбачаються неповнота з`ясування обставин, які мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Неправильність застосування норм матеріального права полягала у незастосуванні судом вимог ч.ч. 2, 3 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", ч.ч. 2, 4, 7 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Delcourt v. Belgium".

Щодо порушення норм процесуального права, то заявник посилається на нехтування судом нормами ст.ст. 18, 435, 453 ЦПК України, адже належним виконанням ухвали Рівненського міського суду від 21 листопада 2023 року вважає постанову начальника ВДВС про зняття накладеного постановою виконавця від 23 жовтня 2023 року у ВП №64433617 арешту коштів на рахунках боржника. Тобто повідомлення про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, повинно ґрунтуватися на постанові начальника ВДВС.

У поданому відзиві начальник ВДВС, вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, просила залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано, на виконанні у ВДВС перебуває виконавче провадження № 64433617 по виконанню виконавчого листа № 569/19883/17 від 14 серпня 2018 року, виданого Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" судові витрати у розмірі 729,78 гривень.

10 лютого 2021 року державним виконавцем ВДВС відкрито виконавче провадження, визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 200,00 гривень, винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 72,97 гривень та про арешт коштів боржника.

23 жовтня 2023 року державним виконавцем ВДВС винесено постанову про арешт коштів боржника.

Ухвалою Рівненського міського суду від 21 листопада 2023 року у справі № 569/21864/23 задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано начальника ВДВС зняти накладений постановою заступника начальника ВДВС від 23 жовтня 2023 року у ВП № 64433617 арешт на грошові кошти на рахунках боржника.

Судом попередньої інстанції зауважено, що повний текст цієї ухвали оприлюднено 29 листопада 2023 року, про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Правильно погодився суд з аргументами ВДВС про неотримання ним повного тексту ухвали Рівненського міського суду від 21 листопада 2023 року у справі № 569/21864/23, оскільки доказом цієї обставини є роздруківка екрану з Електронного суду за номером справи, де відображено запис: «За вашим запитом нічого не знайдено».

Також з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що зазначена ухвала набрала законної сили 13 грудня 2023 року.

З інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження та з постанови про арешт коштів боржника від 23 жовтня 2023 року встановлено факт арешту коштів боржника трьома банківськими установами: Акціонерне товариство «Кредобанк», АТ КБ «ПриватБанк», Акціонерне товариство "Універсал Банк".

В подальшому, 14 грудня 2023 року, державним виконавцем ВДВС знято арешт з коштів ОСОБА_1 , про що винесено відповідну постанову і направлено за допомогою кваліфікованого електронного підпису до Акціонерного товариства «Кредобанк», АТ КБ «ПриватБанк», Акціонерного товариства "Універсал Банк". Копію цієї постанови направлено того ж дня за вих. № 308162 і боржнику, що підтверджується витягом з Журналу реєстрації вихідної кореспонденції за 14 грудня 2023 року - 15 грудня 2023 року.

Згідно із ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Тому обґрунтованими є твердження суду першої інстанції про те, що начальником ВДВС не допущено бездіяльності з приводу виконання ухвали Рівненського міського суду від 21 листопада 2023 року у справі № 569/21864/23. Такий висновок випливає, виходячи з того, що ця ухвала виконана наступного дня після набрання законної сили і в спосіб, що визначений законом.

Отже, доводи апеляційної скарги про хибність тверджень суду щодо відсутності протиправної бездіяльності начальника ВДВС спростовуються оскаржуваною ухвалою.

Так само помилковими є і покликання на постанову державного виконавця ВДВС від 20 листопада 2023 року, якою накладено арешт на кошти боржника, адже ця постанова не була предметом судового оскарження і обставини її винесення ухвалою Рівненського міського суду від 21 листопада 2023 року не досліджувалися.

З наведених міркувань не можна погодитися з аргументами заявника про достатність підстав для визнання неправомірною бездіяльності начальника ВДВС, яка полягає у неповідомленні боржника у десятиденний строк про виконання ухвали Рівненського міського суду від 21 листопада 2023 року у справі № 569/21864/23 та у зобов`язанні начальника ВДВС негайно повідомити ОСОБА_1 про виконання цієї ухвали.

Не заслуговують на увагу й доводи автора скарги про те, що ухвалу Рівненського міського суду від 21 листопада 2023 року у справі №569/21864/23 начальник ВДВС повинна була виконати особисто.

Так, норма частини третьої ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Пунктом 17 розділу VІІІ Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, встановлено, що у разі виявлення в діях державного виконавця порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом України "Про виконавче провадження", начальник відповідного органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, виносить постанову про зняття арешту з майна, в якій обов`язково зазначається висновок з урахуванням вимог цього Закону щодо дій державного виконавця у виконавчому провадженні, що призвели до порушення порядку накладення арешту, вирішується питання про скасування постанови про арешт майна боржника, під час винесення якої порушено порядок накладення арешту, визначається які дії необхідно вчинити державному виконавцю щодо усунення виявлених порушень.

Тобто єдиною підставою для зняття арешту постановою начальника ВДВС є встановлення особисто цією посадовою особою факту порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом України "Про виконавче провадження".

Більше того, обставин, які вимушували би начальника ВДВС відповідно до вимог закону особисто винести постанову, якою зняти арешт з майна боржника, встановлено не було.

При цьому колегією суддів береться до уваги принцип диспозитивності цивільного судочинства, який визначає розгляд справи судом не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Між тим, рішення про неправомірність бездіяльності державного виконавця ухвалено судом, а не начальником ВДВС.

Відповідно до ст. ст. 447, 451 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Не грунтуються на обставинах справи та вимогах закону посилання апеляційної скарги про те, що висновки суду є хибними і мотивовані припущеннями, адже їх підтверджено об`єктивними і переконливими доказами.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Щодо доводів апеляційної скарги про недодержання норм процесуального права, то вони є необґрунтованими.

Так, згідно з абз. другимч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове постановлення оскаржуваної ухвали, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Спростовуються правильністю висновків суду і твердження ОСОБА_1 про хибне застосування норм матеріального права.

Решта аргументів теж відхиляються внаслідок їх необґрунтованості, вони вже були предметом оцінки суду попередньої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні скарги до застосування не підлягали норми права, на застосуванні яких наполягав заявник, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при її постановленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 лютого 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 19.03.2024

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.О.Гордійчук