Справа № 739/673/23
Провадження № 2/739/70/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої судді Кочура О.О.,

за участі: секретаря Головня І.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

роглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , поданим представником позивачки - адвокатом Костюченко Владиславом Костянтиновичем до ОСОБА_3 про визнання права власності на будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі позивачка), діючи через свого представника ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю за адресою: АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги мотивує тим, що з березня 2010 року позивачка користується будинком, надвірними будівлями та присадибною земельною ділянкою за вищевказаною адресою, якими вона заволоділа, сплативши за нього кошти особі, яка представилась спадкоємцем колишніх власників будинку. Колишніми власниками будинку за переконанням позивачки були ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які померли. При цьому у особи, яка представилась спадкоємцем, правовстановлюючі документи на будинок були відсутні і згідно зі ст. 182 ЦКУкраїни, ця особа фактично не була власником будинку. Так, згідно з випискою з погосподорської книги за період 1990-1995 роки (а значить і станом на 15.04.1991 року) в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проживали ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , отже саме вони являлися власниками будинку за правилами колгоспного двору. Особовий рахунок по будинку був закритий в зв`язку зі смертю усіх членів господарства у 2000 році. Позивачка заволоділа будинком добросовісно та була впевнена в законному заволодінні будинком на правах власника, оскільки вважала, що придбала його у спадкоємця власників, відкрито та безперервно володіє будинком протягом строку, що перевищує строк, визначений ст.334 ЦК України. Таким чином, набула право власності на будинок з господарськими будівлями за набуальною давністю. Ухвалою судді від 14.04.2023 року відкрите провадження по справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 22.09.2023 року клопотання представника позивачки-адвоката Костюченка В.К. задоволено, замінено первісного відповідача Новгород-Сіверську міську раду Чернігівської області на належного відповідача ОСОБА_3 .

У судове засідання позивачка ОСОБА_2 не з`явилась, але її інтереси в суді представляє адвокат Костюченко В.К., який позов підтримав, посилаючить на доводи, викладені в позовній заяві. Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_2 визнає та просить задовольнити, оскільки не претендує на спадщину, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши вступне слово представника позивачки, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, та вирішуючи питання щодо наявності законних підстав для визнання позову відповідачем та, відповідно, для його задоволення, у зв`язку з цим, суд враховує наступне. Правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно, визначається відповідно до законодавства, що діяло станом на час завершення спорудження будинку. Як вбачається з технічного паспорту (а.с.9-13), будинок заадресою: АДРЕСА_1 , 1962 року забудови. За ст. 120, ст. 121, ст. 123 ЦК Української РСР право власності на індивідуальні будинки в сільській місцевості визначалося за правилами колгоспного двору. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався вказівками з ведення книг погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними вказівками з ведення погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - вказівки № 69). Згідно із зазначеними нормативними актами погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в УРСР із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності. Згідно з ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подається виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Встановлено, що згідно виписки із погосподарської книги №3 Горбівської сільської ради народних депутатів на 1991-1995 роки, власником домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_4 . Суспільна група господарства на період з 01.01.1991 - 01.01.1995 р.р. - колгоспний двір. До складу якого входили: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 голова домогосподарства; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син (а.с.7). Згідно інформаційної довідки від 20.03.2023 року КП «Новгород-Сіверське міжміське бюро технічної інвентаризації», згідно бази даних станом на 31.12.2012 року реєстрація на нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня (а.с.5). Згідно з п. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом (до 01.07.2004 року), визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, зокрема, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт не передбачав реєстрацію права власності на індивідуальні житлові будинки в сільській місцевості. Статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлені особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку. Для реєстрації права власності на таке майно законом вимагається подання виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Отже, суд приходить до висновку, що оскільки у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом вчинення відповідного запису в погосподарській книзі та відкриття особового рахунку на ім`я забудовника, правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало, та оскільки згідно виписки із погосподарської книги дане домоволодіння відносилось до категорії колгоспного двору і станом на 15 квітня 1991 року його членами були ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , то вони і були співвласниками даного домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померлаОСОБА_5 (а.с.31-32), ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_4 (а.с.29-30), та ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_6 (а.с. 33-34).

Після смерті ОСОБА_4 було заведено спадкову справу №455/2019 за заявою №1129 ОСОБА_3 , 17.12.2019 року видане свідоцтво про право на спадщину на право на земельну частку (пай), що належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 (а.с.37-38). Після смерті інших спадкодавців:ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру - спадкові справи не заводились (а.с.39,40). Частиною 2 ст. 548 ЦК УРСР (чинного на час відкриття спадщини) визначалося, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Отже, згідно ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР до ОСОБА_3 перейшла спадщина ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в тому числі й на належні їм частки у будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки Горбівського старостинського округу Новгород-Сіверської міської ради №57 від 02.03.2023 року, ОСОБА_2 з 2010 року по теперішній час обробляє присадибну земельну ділянку та корисується і підтримує в придатному для проживання стані будинок та господарські будівлі, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6). Також, матеріали справи містять рукописний, не посвідчений нотаріально, текст договору купівлі - продажу будинку в с.Горбове, Новгород-Сіверського району, Чернігівської області від 01.02.2009 року, укладений між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_10 (покупцем) за ціною 4000 (чотири тисячі) гривень (а.с.55). Правовідносини щодо набуття права власності за набувальною давністю врегульовані наступними нормами закону. Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України) (п. 9 Постанови). Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 з 2010 року, тобто більше 13 років володіє будинком з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Горбівського старостинського округу. Як постає з позовної заяви, позивачка заволоділа будинком шляхом його купівлі-продажу у спадкоємця померлих власників відповідача ОСОБА_3 . Факт набуття ОСОБА_3 в порядку спадкування спірним будинком цілком підтверджується повідомленням нотаріальної контори. В подальшому будинок вибув з володіння ОСОБА_3 шляхом продажу його третій особі, при цьому не були дотримані вимоги законодавста щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та державної реєстрації нерухомого майна, тому позивачка змушена звернутися до суду для захисту свого права. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Також суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п. 14 Постанови). Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 добросовісно заволоділа чужим майном і понад 13 років продовжує відкрито, безперервно користуватися житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , суд вважає за можливе визнати за позивачкою право власності на нього за набувальною давністю. Як вбачається з технічного паспорту, об`єктами, на яке визнається право власності на нерухоме майно за позивачкою є: будинок літера «А», загальною площею 62,3 м?, рік будівництва 1962, який складається з: веранди номер приміщення «І», площею -15,2 м?, коридора номер приміщення «ІІ», площею - 8,4 м?, комори номер приміщення «ІІІ», площею 6,8 м?, кухні номер приміщення 1-1 площею 15,5 м?, кімнати номер приміщення 1-2 площею -16,4 м?, та господарські будівлі: сарай літера «Б» площею 41,2 м?, рік будівництва 1964; літня кухня літера «В» площею 12,6 м2, рік будівництва 1973; погріб літера «Г» площею 14,8 м2, рік будівництва 1964 (а.с.9-13). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з вимог ч. 9 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Суд вважає, що спір виник внаслідок невикористання позивачкою інших можливостей отримання правовстановлюючих документів на будинок та господарські будівлі та реєстрації права власності. За таких обставин судові витрати з відповідача на користь позивачки не стягувати. На підставі викладеного, керуючись статтями 76-81, 83, 258-259, 263-268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 , поданий представником позивачки - адвокатом Костюченко Владиславом Костянтиновичем до ОСОБА_3 про визнання права власності на будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будинок літера «А», загальною площею 62,3 м?, рік будівництва 1962, який складається з: веранди номер приміщення «І», площею - 15,2 м?, коридора номер приміщення «ІІ», площею - 8,4 м?, комори номер приміщення «ІІІ», площею 6,8 м?, кухні номер приміщення 1-1 площею 15,5 м?, кімнати номер приміщення 1-2 площею -16,4 м?, та господарські будівлі: сарай літера «Б» площею 41,2 м?, рік будівництва 1964; літня кухня літера «В» площею 12,6 м2, рік будівництва 1973; погріб літера «Г» площею 14,8 м2, рік будівництва 1964. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.О.Кочура