Справа № 126/2511/23
Провадження № 2/126/197/2024
"26" квітня 2024 р. м. Бершадь
Бершадський районний суд
в складі головуючого судді Губко В.І.
секретар Бурлака А. .І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом виконувача обов`язків керівника Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації,
Позов обгрунтований тим, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у власності громадянки російської федерації ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка сільськогосподарського призначення.
Встановлено, що ОСОБА_1 , яка є громадянкою російської федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та номер: АВК 232825, зареєстрованого у реєстрі за № 1597, виданого 19.04.2000 державним нотаріусом Бершадської державної нотаріальної контори Кошельник М.В., набула право на земельну частку (пай), що перебувала у колективній власності КСП «ЛАН» с. Маньківка та належала спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі сертифікату серії ВН № 0512643 виданого на підставі рішення Бершадської районної адміністрації від 12.06.1998 за номером №163.
У подальшому на підставі розпорядження Бершадської районної державної адміністрації від 13.06.2007 № 265 надано у власність громадянам земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також видано державні акти на право власності на землю спадкоємцям померлих власників сертифікатів на право на земельну частку (пай), які розташовані на території колишньої Маньківської сільської ради (на даний час - Бершадської міської ради) Гайсинського району Вінницької області.
Також, згідно інформації Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, наданої у листі № 0501.4-5339/05.2-23 від 15.09.2023 ОСОБА_1 паспортом громадянина України, паспортом громадянина України для виїзду за кордон - не документувалася.
Належність ОСОБА_1 до громадянства російської федерації та тим, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 , російська федерація, підтверджується інформацією наявною у свідоцтві про право на спадщину за законом № 1597 від 19.04.2000, виданого державним нотаріусом Бершадської нотаріальної контори Кошельник М.В.
Таким чином, всупереч положенням ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України ОСОБА_1 , будучи громадянкою російської федерації, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 17.04.2016 по даний час) не відчужила її, є підстави для конфіскації земельної ділянки у власність держави.
Прокурор заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Представник Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України була повідомлена належним чином про місце дату та час судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України оскільки можливість надання доручення про вручення документів та виклик відповідача в судове засідання в порядку міжнародної правової допомоги відсутня внаслідок повномасштабного вторгнення рф на територію України.
Згідно ст. 223 ч.4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що відповідачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася без поважних причин, не подала відзив, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення.
Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 , яка є громадянкою російської федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та номер: АВК 232825, зареєстрованого у реєстрі за № 1597, виданого 19.04.2000 державним нотаріусом Бершадської державної нотаріальної контори Кошельник М.В., набула право на земельну частку (пай), що перебувала у колективній власності КСП «ЛАН» с. Маньківка та належала спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі сертифікату серії ВН № 0512643 виданого на підставі рішення Бершадської районної адміністрації від 12.06.1998 за номером №163.
На підставі розпорядження Бершадської районної державної адміністрації від 13.06.2007 № 265 надано у власність громадянам земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також видано державні акти на право власності на землю спадкоємцям померлих власників сертифікатів на право на земельну частку (пай), які розташовані на території колишньої Маньківської сільської ради (на даний час - Бершадської міської ради) Гайсинського району Вінницької області, в тому числі і відповідачці ОСОБА_1 .
Згідно інформації Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, наданої у листі № 0501.4-5339/05.2-23 від 15.09.2023 ОСОБА_1 паспортом громадянина України, паспортом громадянина України для виїзду за кордон - не документувалася.
Належність ОСОБА_1 до громадянства російської федерації та тим, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 , російська федерація, підтверджується інформацією наявною у свідоцтві про право на спадщину за законом № 1597 від 19.04.2000, виданого державним нотаріусом Бершадської нотаріальної контори Кошельник М.В.
Статті 13,14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
За змістом ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади - на землі державної власності.
Згідно з ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 38 закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться.
Згідно з ч. 1ст. 39 закону України «Про міжнародне приватне право» виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Якщо спірні земельні ділянки, які належать до нерухомого майна (ч.1 ст. 181 ЦК України), знаходяться на території України, то на них поширюється дія права України.
Отже, відповідачка ОСОБА_1 , будучи громадянином іноземної держави та отримавши у спадщину земельну ділянку сільськогосподарського призначення, повинна була діяти у відповідності до приписів Земельного кодексу України.
Згідно пункту «е» ч.1 ст. 140 ЗК України однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках визначених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за ЗК України не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.
Відповідно до ч. 2 ст. 145 ЗК України, у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.
Враховуючи, що відповідачка ОСОБА_1 , будучи громадянкою російської федерації, в порушення вимог ч. 4 ст. 81 ЗК України, упродовж одного року після набуття права власності на спірну земельну ділянку сільськогосподарського призначення, і по даний час добровільно не відчужила її, вказана земельна ділянка підлягає конфіскації у власність держави в порядку ст.145 ЗК України.
Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності.
Згідно ст. 356 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом.
Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.
Згідно ч.4 ст.145 ЗК України позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.
При вирішенні спору суд враховує сталу практику ЄСПЛ щодо захисту права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) і пропорційним визначеним цілям.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
Як визначено вище, питання набуття у власність землі в Україні врегульоване нормами Земельного кодексу України; процедура набуття у власність землі іноземцями, а також обмеження, які з цим пов`язані, також чітко визначені даним законодавчим актом, тобто втручання є законним.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».
Суспільний інтерес в даному випадку проявляється в тому, що земля є власністю Українського народу, землі сільськогосподарського призначення не можуть бути у власності іноземців, що покликане інтересами національної безпеки.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
В даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника земельної ділянки, оскільки остання мала достатньо часу для виконання свого обов`язку, однак дотепер земельну ділянку не відчужила, що порушує вимоги земельного законодавства України та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом.
Враховуючи вказані вище обставини справи та законодавство, яке регулює земельні правовідносини та право власності на землю, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити повністю.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Керуючись, статтями 38, 39 Закону України «Про міжнародне право», статтями 80, 81, 145 Земельного кодексу України, статтею 346 Цивільного кодексу України, статтями, 10, 12, 13, 76, 81, 89, 263-265, 280-282, 354-355 ЦПК України, суд, -
Позов виконувача обов`язків керівника Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В. І. Губко