САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/4954/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2024 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Мовшовичі Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради та Військова частина НОМЕР_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері, -

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2023 року представник позивача звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради та Військова частина НОМЕР_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, з 2007 року по січень 2023 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом. Від даних відносин мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони проживали разом, спільно брали участь у вихованні та утриманні дитини та вели спільне господарство. Проте, вже тривалий час сторони проживають окремо. З січня 2022 року, відносини між позивачем та відповідачем припинилися, та остання виїхала за кордон, залишивши свою доньку на батька ОСОБА_1 , та як мати зовсім припинила цікавитись дитиною, неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки та самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. На теперішній час малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач самостійно займається вихованням, утриманням та доглядом дитини, добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, створив належні умови для проживання дитини, повністю матеріально забезпечує дитину та піклується про неї. Згідно з довідкою Голови квартального комітету №26 від 03.10.2023 р., за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 4 особи, але фактично проживає: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (син позивача) та донька ОСОБА_3 . Син позивача ОСОБА_4 є студентом Національного технічного університету державної форми власності. Також, згідно Акту обстеження житлово-побутових умов від 03.10.2023 р., позивач проживає та має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , 2007 р.н. При цьому, мати ОСОБА_2 , 1986 р.н. з лютого 2023 року не проживає за зазначеною адресою. Позивач є біологічним батьком малолітньої дитини, донька знаходиться на одноособовому утриманні позивача та він самостійно її виховує, та враховуючи необхідність подальшої опіки над донькою, позивач звернувся до суду з позовом та просить визначити місце проживання малолітньої дитини разом з ним та відібрати малолітню дитину у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком, оскільки це буде відповідати інтересам дитини. На теперішній час позивач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_2 . Відповідач проживає окремо від Позивача та доньки, як мати безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своєю малолітньою дитиною та не усвідомлює в повній мірі свого байдужого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, відповідач зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дитини. 3 огляду на викладене, позивач вважає про доцільність відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від матері ОСОБА_2 , без позбавлення останньої батьківських прав, для проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері, оскільки це є єдиним способом захисту прав якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідач, як мати не позбавлена права спілкуватися з дитиною та не обмежена у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків. Просить суд відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з фактом самостійного виховання малолітньої дитини батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

24 жовтня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська, позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

26 жовтня 2023 року на виконання ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року, представником позивача подано заяву про усунення недоліків з додатками.

03 листопада 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська провадження по справі було відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

07 грудня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Від представника позивача ОСОБА_5 надійшла заява з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та проти їх задоволення не заперечує.

Представник третьої особи Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.

Представника третьої особи ВЧ НОМЕР_1 в судове засідання не з`явився, але від нього надійшов відзив в якому він просить суд прийняти рішення за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступні підстави.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13 зв.).

Згідно з довідкою Голови квартального комітету №26 від 03.10.2023 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 4 особи, але фактично проживає: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (син позивача) та донька ОСОБА_3 (а.с.16 зв.).

З Акту обстеження житлово-побутових умов від 03.10.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає та має постійне місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , разом із неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , 2007 р.н. та сином ОСОБА_4 , 2004 р.н. Для виховання, розвитку та проживання дитини створено умови. Мати ОСОБА_2 з лютого 2023 року не проживає за зазначеною адресою (а.с.16).

ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині

НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою №788 виданою 15.08.2023 року ВЧ НОМЕР_1 (а.с.26).

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступного.

В силу статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною 1 ст.161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування

або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Відповідно до положень ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору.

Саме про це констатував Верховний Суд у своїй постанові від 29 серпня 2023 року, cправа №910/5958/20.

А вже, якщо особа доведене, що її право порушено, вона може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Відповідач мешкає окремо від позивача та дитини, подала до суду заяву якою не заперечує проти позовних вимог. Права, свободи чи інтереси позивача та дитини щодо визначення місця проживання його дитини не є порушеними, невизнаними або оспорюваними, а тому вони і не потребують наразі здійснення ефективного судового захисту.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тим самим, позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на суд.

В свою чергу відповідно до п.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про те, що вимоги про встановлення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді.

У разі виникнення у майбутньому спору щодо місця проживання дитини кожен із батьків вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи ї фізичний та психічний розвиток.

Безпідставними є також позовні вимоги про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав для проживання дитини разом із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері, оскільки позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів фактів того, що залишення дитини з матір`ю буде небезпечним для життя дитини, її здоров`я і морального виховання, разом з тим, потреба у відібранні дитини відсутня, оскільки позивач сам зазначає, що відповідач мешкає окремо.

В розумінні положень ст.ст.31, 32 ЦК України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не є малолітньою дитиною, оскільки вже досягнула 14-річного віку, тобто у відповідності до ч.3 ст.160 СК України може самостійно визначити з ким із батьків вона бажає проживати.

Окрім того, як вставлено судом, ОСОБА_1 є військовослужбовцем та перебуває на військові службі у ВЧ НОМЕР_1 , яку залучено до участі у справі в якості третьої особи.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Подання даного позову включало встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини батьком без участі матері, так як:

- правовий статус ОСОБА_1 - військовозобов`язаний, який на момент розгляду справи проходить військову службу;

- беззаперечне визнання відповідачем позовних вимог, що не є притаманним для цієї категорії спорів;

- формулювання позовних вимог таким чином, аби вони співпадали з підставою звільнення з військової служби.

Зважаючи на наведене, позов про визначення місця проживання малолітньої дитини та відібрання малолітньої дитину у матері без позбавлення її батьківських прав для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі у цій справі фактично пред`явлений військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Вказаний висновок суду кореспондується із висновком, викладеним у Постанові Верховного Суд від 13 березня 2024 року у справі №495/2284/23.

Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері не буде відповідати забезпеченню якнайкращих інтересів дитини, правові підстави для задоволення позову відсутні, а тому у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.51, 65 Конституції України, ст.ст.7, 18, 141, 150, 160, 161, 164, 170 Сімейного Кодексу України, ст.29 ЦК України, ст.ст.2, 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 4, 6-13, 33-34, 76-81, 83, 141, 206, 258-259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКП НОМЕР_3 ), треті особи: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради (м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, буд.51, ) та Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання малолітньої дитини із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.П.Румянцев