Справа № 308/6300/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 квітня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 вересня 2023 року та апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Колотуха Іван Олексійович, на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2023 року, ухвалені головуючим суддею Придачук О.А. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту

встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту.

В обґрунтування позову вказувала, що 04.08.2005 вона придбала житловий будинок АДРЕСА_1 . В цілому нерухоме майно згідно договору купівлі-продажу житлового будинку ві 04.08.2005 за № 2134 складалось із житлового будинку, гаражу, огорожі, сараю. 05.09.2005 позивач згідно договору купівлі-продажу придбала земельну ділянку розміром 0,0488 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 09.12.2005 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки позивачці було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 034046. При виготовленні державного акту заперечень у суміжних землекористувачів щодо погодження меж ділянки не було.

У 2006 році позивачка почала реконструкцію придбаного будинку. Однак, по теперішній час, їй не вдається завершити будівництво, а саме: пофарбувати стіну будинку, обкласти цоколь, влаштувати мощення, щоб уникнути потрапляння стічних вод під фундамент. Через постійні сварки, які вчиняє відповідачка робочі відмовляються працювати зі сторони ділянки АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що купувала будинок, який вже існував на цьому місці з 60-70 рр. 20 ст., і межах в деяких місцях проходить майже впритул будинку, немає змоги повноцінно влаштувати огорожу, що позбавляє позивачку права корисуватися та обслуговувати свій будинок.

Уточнивши позовні вимоги ОСОБА_2 просила суд встановити безоплатний, постійний земельний сервітут (право проходу та для встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд) вздовж всієї межі будинку АДРЕСА_3 від будинку та господарських споруд ОСОБА_2 в бік ділянки № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 по всій довжині межі між їхніми ділянками згідно розмірів та конфігурацій, викладених у висновку експерта судової земельно-технічної експертизи по цивільній справі № 308/6300/18 від 07.12.2019 року № 396/11-19, який має наступні координати Х та Y:

- точка 1: координата Х 5 378 976,062; координата Y 1 210 369,626;

- точка 2: координата Х 5 378 974,522; координата Y 1 210 370,148;

- точка 3: координата Х 5 378 969,640; координата Y 1 210 356,683;

- точка 4: координата Х 5 378 971,512; координата Y 1 210 356,063;

- точка 5: координата Х 5 378 974,940; координата Y 1 210 366,430;

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 вересня 2023 року позов задоволено.

Встановлено безоплатний, постійний земельний сервітут (право проходу та для встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд) вздовж всієї межі будинку АДРЕСА_3 від будинку та господарських споруд ОСОБА_2 в бік ділянки № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 по всій довжині межі між їхніми ділянками згідно розмірів та конфігурацій, викладених у висновку експерта судової земельно-технічної експертизи по цивільній справі № 308/6300/18 від 07.12.2019 № 396/11-19, який має наступні координати Х та Y:

- точка 1: координата Х 5 378 976,062; координата Y 1 210 369,626;

- точка 2: координата Х 5 378 974,522; координата Y 1 210 370,148;

- точка 3: координата Х 5 378 969,640; координата Y 1 210 356,683;

- точка 4: координата Х 5 378 971,512; координата Y 1 210 356,063;

- точка 5: координата Х 5 378 974,940; координата Y 1 210 366,430;

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2023 року плопотання представника відповідача адвоката Колотухи І.О. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 , мешканки АДРЕСА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 158,80 грн, а також витрати на проведення судової земельно-технічної експертизи у розмірі 21 000,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішення посилається на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 09.12.2016 у справі № 308/9954/14-ц, однак з такого рішення вбачається саме порушення ОСОБА_2 земельних прав ОСОБА_1 . Також судне звернув уваги на те, що апеляційним судом зобов`язано ОСОБА_2 припинити будівельні та інші роботи зліва житлового будинку АДРЕСА_3 на земельній ділянці площею 0,0328 га в АДРЕСА_1 , що належить мені ОСОБА_1 і не порушувати їїприватну власність на землю. Оскільки, в ході реконструкції старого одноповерхового будинку, позивачка побудувала фактично новий двоповерховий будинок, який побудовано не на параметрах старого, давно знесеного одноповерхового будинку. Тобто, ще з 2014 року ОСОБА_2 домагалась через суд зобов`язати мене не чинити їй перешкод при виконанні ремонтних робіт у її будинку АДРЕСА_1 по оздобленню зовнішньої стіни, влаштування мощення шириною 40см. з сторони мого суміжного будинковолодіння АДРЕСА_5 , проте в ході розгляду вказаної справи було встановлено, що саме ОСОБА_2 під час виконання будівельних робіт зі своїм реконструйованим, фактично новозбудованим будинком, порушила вимоги законодавства та її право власності.

Вказує, що ОСОБА_2 , маніпулюючи даними щодо межі між нашими земельними ділянками, яка нібито як у 2005 році так і тепер, незмінно проходить по стіні її будинку по АДРЕСА_1 , замовчує той факт, що в ході реконструкції, а в дійсності знесення свого старого одноповерхового будинку та будівництва нового двоповерхового будинку, вона порушила межу шляхом будівництва (накладання), заступу будинку на частині її земельної ділянки.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув увагу та не дослідив ту обставину, що ОСОБА_2 незаконно, побудувавши частину свого нового будинку на її земельній ділянці, ввела суд в оману вказавши на те, що на даний час межа між нашими земельними ділянками нібито і надалі проходить так як вона проходила по стіні її житлового будинку. І що саме головне до існування земельного спору між ними, який виник вже після реконструкції, а фактично побудови нового двоповерхового будинку позивачки не на параметрах її старого будинку.

Отже, посилання позивачки на те, що вона не має вільного доступу до обслуговування частини свого будинку з боку земельної ділянки відповідачки є безпідставними, жодним чином не підтверджують порушення прав позивача саме відповідачем.

Крм того, суд першої інстанції необгрунтовано відмовив у прийнятті та дослідженні висновку земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи за №0030/2022 від 05.09.2022, який обов`язково підлягає дослідженню, оскільки повністю спростовує висновок експерта ОСОБА_3 із земельно-технічної експертизи №396/11-19 від 07.12.2019 на підставі якого судом було встановлено сервітут.

Посилаючись у оскаржуваному рішенні на висновок експерта ОСОБА_3 із земельно-технічної експертизи №396/11-19 від 07.12.2019, суд першої інстанції не звернув уваги, у висновку експерт не зазначає, що сервітут про який просить ОСОБА_2 , повинен бути саме безоплатним та постійним. Оскільки експерт розуміє, що будівельні роботи мають як початок так і кінець. Тобто сервітут має бути строковим. Оскільки по завершенню будівництва чи ремонту будівлі (споруди) дія цього земельного сервітуту припиняється. А по-друге, встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів неминуче призведе до певних труднощів у використанні земельної ділянки та фактичного дискомфорту для її власника (засмічення, забруднення, пошкодження зелених насаджень, що має компенсовано.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. На підтвердження доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на рішення апеляційного суду від 09.12.2016, в якому, за її словами встановлено, що ділянка ОСОБА_2 збільшилася за рахунок ділянки ОСОБА_1 , що може свідчити про накладення земельних ділянок. При цьому апеляційний суд не встановлював факт, що ділянка відповідачки зменшилась за рахунок накладення на неї ділянки позивачки. У вказаному рішенні зазначено, що огорожа між ділянками встановлена правильно і підстав зносити її не має. Таке твердження виключає факт накладення будинку позивача на земельну ділянку відповідачки.

При розгляді справи вона неодноразово звертала увагу суду на недобросовісну поведінку ОСОБА_1 щодо закладання будівельним сміттям, шифером та дошками газової труби на будинку та стіни будинку, що доводиться матеріалами справи. Недобросовісну поведінку ОСОБА_1 щодо висадження багаторічних рослин та дерев впритул будинку біля стіни до якої не має доступу, що підтверджується матеріалами експертизи. Недобросовісну поведінку ОСОБА_1 щодо недопущення до стіни будинку яка не поштукатурена, поступово руйнується, підтікає фундамент, відсутня можливість ремонтувати кондиціонери, які виведені на стіну та мають електричне живлення і під`єднання до електрики з вулиці, що унеможливлює їхнє повноцінне обслуговування.

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Колотуха І.О. подала апеляційну скаргу на додаткове рішення в якій просить в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 21 000 грн. Зазначає, що розмір гонорару адвоката встановлений стоонами у договорі у фіксованому розмірі та не залежить від обсягу наданих послуг.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави та доводи апеляційних скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає на увагу, тоді як апеляційна скарга ОСОБА_2 ні з огляду на наступні мотиви.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що позаяк межа між суміжними земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проходить впритул до тильної стіни житлового будинку ОСОБА_2 , тому позивачка обмежена в доступі для обслуговування належного їй майна. Згоди між сторонами у справі щодо встановлення сервітуту не досягнуто. Оскільки обслуговування житлового будинку ОСОБА_2 з боку земельної ділянки ОСОБА_1 є постійним у часі то земельний сервітут належить встановити безстроково та безоплатно згідно розмірів та конфігурації, викладених у експертному висновку.

Проте, таких висновків суд першої інстанції дійшов у супереч наявних обставин справи та вимог норм матеріального права, виходячи з наступних мотивів.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.08.2005, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міького нотарівльного округу Монич Р.І. та зареєстрованого у реєстрі за № 2134, ОСОБА_2 придбала у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . В цілому нерухоме майно, що відчужено складалося з житлового будинку, зазначеного у плані літ. «А.А», гаражу, зазначеного літерою «Б», огорожі, зазначеної 1-2, сараю літ. «Г», та споруди зазначеної 1, розташованих на земельній ділянці розміром 0,0488 га.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.09.2005, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міького нотарівльного округу Монич Р.І. та зареєстрованого у реєстрі за № 2623, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_4 земельну ділянку, розміром 0,0488 га, що знаходиться у АДРЕСА_1 , яка належала продовцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК № 041232 виданого 22.08.2002 року за № 553 Ужгородською міськраою і згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки, що позначений на державному акті за адресою: АДРЕСА_1 .

09.12.2005 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим № :17:001:0051.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 04.04.2009 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,0328 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Межа між земельною ділянкою ОСОБА_2 , та земельною ділянкою ОСОБА_1 проходить по стіні житлової та нежилої будівель ОСОБА_2 , що зокрема встановлено у рішенні апеляційного суду Закарпатської області від 09.12.2016 року у справі № 308/9954/14-ц, на підставі акту відновлення на місцевості (в натурі) меж земельної ділянки від 02.12.2005 року.

Проте, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір щодо накладення житлового будинку ОСОБА_2 на земельну ділянку ОСОБА_1 , який розглядається в судовому порядку у справі №308/11440/16-ц.

За зверненням адвоката Колотухи І.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 , судовим експертом ОСОБА_3 проведено 07.12.2019 року судову земельно-технічну експертизу для подання суду в даній справі. Зазначеною експертизою визначено можливість встановлення земельного сервітуту згідно розмірів та конфігурації на земельній ділянці ОСОБА_1 площею 27,89 м.кв.

Перевіряючи мотиви та доводи поданих апеляційних скарг, апеляційний суд наводить наступне обґрунтування.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Пунктами 2, 5 частини 1 статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу.

Як зазначено у частинах 1, 2, 3 статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За загальним правилом наведеним у частині 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

А за змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні положення містяться у статті 321 ЦК України.

Так, статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

За змістом статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до статті 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.

Частина перша статті 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з частинами першою, третьою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

За змістом статей 98, 99 ЗК України, статей 401, 402 ЦК України, земельний сервітут може бути встановлений між особою, яка є власником або користувачем сусідньої земельної ділянки, в яких є потреба у використанні суміжної земельної ділянки, та власником (володільцем) земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут. Володільцем є особа, якій земельна ділянка належить на іншому праві - постійного користування, оренди тощо.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22-2 постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, яка звертається щодо обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому необхідно довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Тлумачення цих норм свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 грудня 2021 року у справі N 686/18456/18 (провадження N 61-18819св20), від 12 квітня 2022 року у справі N 306/612/20 (провадження N 61-14169св21), від 01 лютого 2023 року у справі N 345/4572/20 (провадження N 61-7577св22.

Як встановлено колегією суддів, між сторонами починаючи з весни 2014 року існують суперечки щодо усунення перешкод в користуванні суміжними земельними ділянками.

ОСОБА_1 пояснила колегії суддів, що покійний чоловік позивачки попросив був у неї дозволу на користування її земельною ділянкою на період проведення будівельних робіт по реконструкції свого житлового будинку та за це обіцяв сплатити певну грошову суму. Письмово така домовленість не була оформлена, але позивачка до 2014 року користувалась її земельною ділянкою. Користування такою земельною ділянкою було нею заборонено, коли будівельники намагались встановити огорожу і в такий спосіб захопити частину її земельної ділянки, щоб позивачка мала можливість обслуговувати свій житловий будинок.

В свою чергу ОСОБА_2 та її адвокат Колотуха І.О. пояснили колегії суддів, що у зв`язку із наявністю спору між сторонами то до звернення у суд із даним позом не зверталась до ОСОБА_1 із пропозицією укласти письмовий договір на здійснення земельного сервітуту. Оскільки обслуговування житлового будинку необхідно здійснювати постійно, тому і просила встановить безстроковий земельний сервітут.

Варто зазначити, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09.12.2016 року у справі № 308/9954/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10.05.2018 року зобов`язано ОСОБА_2 припинити будівельні та інші роботи зліва житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0328 га. в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та не порушувати її приватну власність на землю. Дане судове рішення є чинним та має юридичну силу відносно обставин, які пов`язані з припиненням вчинення будівельних та інших робіт, яке повинно виконуватись позивачкою.

Виходячи з вимог наведених законодавчих норм у контексті наведених обставин справи, ОСОБА_1 як власник земельної ділянки не може бути примушені всупереч її волі до укладення безкоштовного земельного сервітуту, коли вона проти цього заперечують через не запропонування їм з боку ОСОБА_2 оплати за такий, лише для того щоб задоволити права останньої як особи, яка має необхідність у встановленні такого земельного сервітуту, що в противному випадку призвело б до протиправного обмеження ОСОБА_1 у здійсненні нею свого права власності.

Однак, суд першої інстанції задовольняючи позов не надав належної оцінки доводам та аргументам відповідача щодо її незгоди на встановлення безкоштовного земельного сервітуту та на невизначений період в контексті того, що судовим рішення у справі № 308/9954/14-ц зобов`язано позивачку припинити проведення будівельних та інших робіт на земельній ділянці відповідачки.

Отже, суд першої інстанції під час вирішення спору між сторонами неправильно застосував норми матеріального права, не повно встановив фактичні обставини справи, які необхідні для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про задоволення позову з підстав неможливості в інший спосіб здійснення вільного проходу до житлового будинку з метою здійснення ремонту будівель та споруд.

Окрім наведеного, колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

А тому, апеляційний суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відтак, апеляційний суд з огляду на викладене зазначає, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені в апеляційній скарзі відповідачки, які мають значення для вирішення даного спору.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах не є порушеним, тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із чим доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заявленої позовної вимоги.

Стосовно поданої адвокатом Колотуха І.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 апеляційної скарги на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 жовтня 2023 року, колегія суддів зазначає наступне.

За частинами першою, п`ятою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Апеляційним судом зроблено висновок, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 вересня 2023 року підлягає скасуванню, а позовна вимога відхиленню.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі N 761/15741/17.

Та оскільки наявні правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції, то додаткове рішення, яким частково вирішено питання розподілу судових витрат, також підлягає скасуванню відповідно до норм процесуального права, оскільки воно не може існувати окремо від основного рішення у справі по суті спору.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 057,20 грн., Т.2, а.с. 105. Відтак, зазначена сума підлягає стягненню з позивача.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Колотуха Іван Олексійович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 вересня 2023 року, та Додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2023 року скасувати та постановити у даній справі постанову про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_7 судові витрати у розмірі 1 057,20 гривень, судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 25 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: