Провадження № 2/522/2264/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Глущенко Т. О.,

представника позивача адвоката Врони А. В.,

представника відповідача адвоката Нєдова О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 26 червня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.10.2019. У шлюбі у сторін народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Указувала, що за час перебування у шлюбі та до моменту фактичного припинення шлюбних відносин сторони придбали таке майно: міжкімнатні двері, вартість яких складає 23 000 грн без урахування вартості установки; автошини Good year Efficen Grip Performance 97WXL вартістю 11 200 грн; щит з ДСП вартістю 80 доларів США, що еквівалентно 2 161,12 грн за курсом НБУ станом на момент придбання; шафу-купе, гардеробну, шафу дитячу, ТВ-тумбу на суму 2 425 дол. США, щоеквівалентно 60 309,75 грн станом на момент купівлі; меблі і меблеві елементи: ліжко, тумбу, туалетний стіл, дзеркало на суму 22 525 грн без урахування вартості доставки, підйому та складання замовлення; меблі та їх елементи вартістю 7 743 грн; комплект меблів, стілець, стіл обідній вартістю 7 147,20 грн; душовий набір для ванни вартістю 3 350 грн; матрац вартістю 3 695 грн за вирахуванням вартості доставки та занесення; меблі вартістю 15 446 грн; матрац вартістю 4 235 грнза вирахуванням вартості доставки та занесення; тумбу, мийку «Сіті» на суму 3 960 грн без урахування доставки; ванну Opal plus, унітаз Suprema, кришку на суму 4 530 грн; набір для ванни 31934000 Focus Е2 вартістю 3 400 грн; підставку Trento Diamant вартістю 216 грн; мильницю Trento Diamant вартістю 216 грн; сушарку для білизни Luna вартістю 498 грн; сервіз для чаю на 6 персон вартістю 3 465,64 грн; сковороду 24 см вартістю 799, 85 грн; сковороду з керамічним покриттям вартістю 603, 69 грн. Загальна сума указаних предметів побуту становить 178 501,25 грн.

Крім того, подружжям придбано побутову техніку, а саме: праску Philips вартістю 669,00 грн; вбудовану посудомийну машину вартістю 8 960 грн; телевізор Samsung UE22H5600 вартістю 5 999, 24 грн; пральну машину Bosh WAE 20166 вартістю 7 900 грн; рідкокристалічний телевізор Samsung UE32 вартістю 10 504, 90 грн; рідкокристалічний телевізор SamsungUE40 вартістю 14 504, 90 грн; холодильник Samsung RL 48 RLBSW1 вартістю 12 600,31 грн; ноутбук Asus F541UA вартістю 14 500 грн. Загальна сума витрат на купівлю вказаної техніки складає 75 638,35 грн.

Також позивач зазначає, що подружжям були сплачені послуги, результатами виконання яких є матеріальні предмети побуту меблі/меблеві елементи, а саме: послуги з виготовлення та установлення дверей, вартість яких склала 4 250 грн; виробництво та монтування меблів на суму 6 752 євро, що за курсом НБУ на момент сплати послуг склала 168 095,58 грн; виготовлення меблів на замовлення, вартість послуг склала 8 619 грн; послуги з розробки дизайн-проєкту кухонних меблів та виконання і розміщення замовлення, вартість яких склала 50 000 грн; послуги з розробки дизайн-проєкту кухонних меблів та виконання і розміщення замовлення, вартість яких склала 89 262 грн; послуги з розробки дизайн-проєкту кухонних меблів та виконання і розміщення замовлення вартість яких склала 49 840 грн. Загальна сума витрат на послуги склала 370 066,58 грн.

Крім того, подружжям були накопичені грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США відповідно до накопичень в індивідуальному депозитному сейфі № 046 для зберігання документів, грошових коштів та цінностей, та 20 000 доларів СШАвідповідно до спільно відкритих банківських рахунків подружжя. Зазначає, що строк користування депозитним сейом № НОМЕР_1 продовжувався до 2019 року включно. Під час розгляду судом справи № 522/10048/19 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину, відповідач забрав спільно нажиті подружжям кошти з індивідуального депозитного сейфу № НОМЕР_1 на загальну суму 100 000 дол. США, що еквівалентно 2 732 000 грн та привласнив їх. Згодом ОСОБА_2 відкрив індивідуальний сейф в АТ «Укрсиббанк». Також позивач зазначає, що на момент розірвання шлюбу у подружжя були відкриті спільні банківські рахунки на загальну суму 20 000 дол. США, що еквівалентно 546 400 грн, які відповідач привласнив собі, припинивши дію усіх довіреностей, виданих на ім`я позивача для розпорядження коштами у банківських установах.

Позивач указує, що загальна сума спільного майна подружжя складає 3 902 606,18 грн та просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя наведене вище майно з урахуванням вартості послуг, та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію у розмірі 1 951 303,09 грн, що становить частину від загальної вартості спільного майна подружжя.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Нєдов О. С., проти задоволення позову заперечував, зазначив, що присудження грошової компенсації за половину спільного майна, яке може бути поділено в натурі є неможливим та такі вимоги суперечать нормам чинного законодавства. Указує, що усе зазначене позивачем майно, зокрема, яке є їхньою спільною сумісною власністю, було придбане під час сумісного проживання сторін та для забезпечення побутових потреб родини й використовувалось разом. На момент пред`явлення позову позивачем не доведено факту наявності такого майна, тоді як доведення наявності майна на час розгляду справи є обов`язковим. З моменту придбання, як зазначає позивач, побутове майно в силу своїх фізичних властивостей могло бути знищено, передано, зіпсовано, а наявність товарних чеків не підтверджує наявність майна на даний момент. Зазначив, що з моменту розлучення позивач самовільно, без попередження та без дозволу ОСОБА_2 вивезла багато спільного майна подружжя та на даний момент відповідач не знає де знаходяться вивезені речі. При цьому майно, якщо фактично й існує, то воно знаходиться у квартирах, які є спільною сумісною власністю сторін та питання щодо права власності стосовно кожної з квартир на даний момент не вирішено. Крім того зазначає, що визначення позивачем вартості майна на підставі товарних чеків є неправильним, оскільки така вартість є значно завищеною у порівнянні з реальною ринковою вартістю вказаного позивачем майна. Також відповідач вважає, що вимоги позивача про стягнення з нього половини вартості послуг з виготовлення та встановлення дверей, виробництва та монтування меблів, послуг з розробки дизайн-проєктів, є безпідставними, такі послуги вже й так були сплачені відповідачем під час їх надання та взагалі не можуть бути предметом поділу. Щодо вимог позивача у частині поділу коштів зазначив, що посилання позивача на те, що під часрозгляду справи № 522/10048/19 судом було встановлено факт, що нібито в індивідуальному депозитному сейфі відповідача знаходяться кошти у розмірі 100 000 дол. США, є неправдивим, а рішенням суду такого факту не встановлювалося. Позивач мала права бути представником відповідача в ПАТ АТ «Південний» з питань користування належним йому індивідуальним сейфом № НОМЕР_2 , що розміщений в ПАТ АТ «Південний». Позивачу були надані довіреності від 10.11.2017 та від 25.09.2018, терміном дії на три роки. Відповідно до інформації, наданої ПАТ АТ «Південний», позивач 06.05.2019 на підставі довіреності від 25.09.2018 відвідувала індивідуальний банківський сейф та здала ключ. На даний час в індивідуальному сейфі зберігаються документи. Відповідач вважає, що надані позивачем докази не доводять фактичної наявності майна, про поділ якого заявила позивач, на даний час та не встановлюють реальної вартості усіх перерахованих речей станом на даний момент, тому позов задоволенню не підлягає.

У судових засіданнях у справі позивач ОСОБА_1 надала усні пояснення, в яких зазначила, що шлюбні стосунки між подружжям припинені з квітня 2019 року, з того часу сторони разом не проживали, спільного побуту не вели, а відповідач переїхав проживати за адресою: АДРЕСА_1 . З весни 2019 року та надалі відповідач, сплачуючи аліменти на дитину, в квитанціях про перерахування коштів у графі щодо призначення платежів зазначав «аліменти на утримання сина», що підтверджує, що сторони з того часу разом не проживали. Зазначила, що у подружжя були відкриті рахунки, на яких зберігалися спільні заощадження сторін, проте кошти, що знаходилися в АТ «Укрсиббанк» та АТ КБ «Приватбанк», відповідач, з часу фактичного припинення шлюбних відносин, знімав з рахунків та використовував їх в особистих цілях, при цьому у неї доступу до вказаних рахунків не було. Крім того зазначила, що значна частина побутових речей, техніки, меблів на момент подання позову знаходилася в особистому користуванні відповідача, квартира, в яку після припинення шлюбних відносин переїхав відповідач, була повністю укомплектована меблями, побутовою технікою, а в особистому користуванні відповідача знаходилися автошини до автомобіля та ноутбук. Указувала на те, що вона була і є згодною на складення акта наявності майна, але за умови її особистої присутності під час складення такого акта, однак вона наразі перебуває за межами України. Також позивач просила урахувати, що з нею проживає малолітній син сторін, який перебуває здебільшого на її утриманні, тоді як відповідач сплачує лише аліменти.

У судовому засіданні представник позивач адвокат Врона А. В. позов просив задовольнити.

Представника відповідача адвокат Нєдов О. С. у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши у судових засіданнях позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

26 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис № 279, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 02 серпня 2019 року, виданого повторно Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

У шлюбі у сторін народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 23 квітня 2013 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.10.2019 шлюб між сторонами розірвано.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке саме положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

Тобто вказаною нормою встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462 св 18; від 26 березня 2021 року у справі № 414/277/17, провадження № 61-2934 св 19.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 214/3609/18, провадження № 61-3836 св 20 вказав, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22 постанови ПленумуВерховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За містом роз`яснень, викладених у п. 24 зазначеної постанови до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Як зазначено у п. 23 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, провадження № 61-37616 св 18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, провадження № 14-40цс21 зазначено, що щодо вартості майна, що підлягає поділу, то його вартість необхідно визначати з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).

Згідно із приписами частини першої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У позовній заяві позивач просить, зокрема, визнати спільною власністю подружжя побутові речі та меблі: міжкімнатні двері, вартість яких складає 23 000 грн без урахування вартості установки; автошини Good year Efficen Grip Performance 97WXL вартістю 11 200 грн; щит з ДСП вартістю 80 доларів США, що еквівалентно 2 161,12 грн за курсом НБУ станом на момент придбання; шафу-купе, гардеробну, шафу дитячу, ТВ-тумбу на суму 2 425 дол. США, що еквівалентно 60 309,75 грн станом на момент купівлі; меблі і меблеві елементи: ліжко, тумбу, туалетний стіл, дзеркало на суму 22 525 грн без урахування вартості доставки, підйому та складання замовлення; меблі та їх елементи вартістю 7 743 грн; комплект меблів, стілець, стіл обідній вартістю 7 147,20 грн; душовий набір для ванни вартістю 3 350 грн; матрац вартістю 3 695 грн за вирахуванням вартості доставки та занесення; меблі вартістю 15 446 грн; матрац вартістю 4 235 грн за вирахуванням вартості доставки та занесення; тумбу, мийку «Сіті» на суму 3 960 грн без урахування доставки; ванну Opal plus, унітаз Suprema, кришку на суму 4 530 грн; набір для ванни 31934000 Focus Е2 вартістю 3 400 грн; підставку Trento Diamant вартістю 216 грн; мильницю Trento Diamant вартістю 216 грн; сушарку для білизни Luna вартістю 498 грн; сервіз для чаю на 6 персон вартістю 3 465,64 грн; сковороду 24 см вартістю 799, 85 грн; сковороду з керамічним покриттям вартістю 603, 69 грн; праску Philips вартістю 669,00 грн; вбудовану посудомийну машину вартістю 8 960 грн; телевізор Samsung UE22H5600 вартістю 5 999, 24 грн; пральну машину Bosh WAE 20166 вартістю 7 900 грн; рідкокристалічний телевізор Samsung UE32 вартістю 10 504, 90 грн; рідкокристалічний телевізор SamsungUE40 вартістю 14 504, 90 грн; холодильник Samsung RL 48 RLBSW1 вартістю 12 600,31 грн; ноутбук Asus F541UA вартістю 14 500 грн. Просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію частини їх вартості в розмірі 127 069, 80 грн.

У підтвердження придбання указаного майна у період шлюбу позивачем надано фіскальні чеки, товарні чеки, рахунки-фактури, квитанції, накладні.

Відповідач, від імені якого діє адвокат Недов О. С., у судовому засіданні проти віднесення зазначених речей до майна спільної сумісної власності подружжя та їх поділ заперечував, зазначив, що на момент пред`явлення позову позивачем не доведено факту наявності такого майна,побутове майно в силу своїх фізичних властивостей могло бути знищено, передано, зіпсовано, а наявність товарних чеків не підтверджує наявність майна на даний момент. Зазначив, що майно, якщо фактично й існує, то воно знаходиться у квартирах, які є спільною власністю сторін та позивач має до них доступ. Крім того вважав визначення позивачем вартості майна на підставі товарних чеків на момент його придбання неправильним, оскільки така вартість є значно завищеною у порівнянні з реальною ринковою вартістю вказаного позивачем майна.

Так, вирішуючи позовні вимоги в цій частині суд зазначає, що фіскальні чеки, товарні чеки, рахунки-фактури, квитанції, накладні, надані позивачем, не підтверджують наявність такого майна на час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя. Крім того, більшість платіжних документів не містить прізвищ осіб, якими вони придбавались, тому не можуть бути належними доказами на підтвердження придбання, наявності та вартості майна побутового вжитку.

Крім того, визначення позивачем вартості майна,що підлягає поділу,на підставі платіжних документів на час його придбання, суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Доказів дійсної вартості майна на час розгляду справи, ураховуючи відсутність погодження між подружжям вартості такого майна, матеріали справи також не містять.

Таким чином, наявність, вартість предметів домашнього вжитку, їх придбання подружжям у період шлюбу, позивачем належними доказами не підтверджена, тому, за наявності заперечень відповідача, суд позбавлений можливості віднести вказане майно до спільного майна подружжя та здійснити його поділ, тому у цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь компенсації частки сплачених послуг з виготовлення та установки дверей, виробництва та монтування меблів, з розробки дизайн-проєктів, у розмірі 185 033, 29 грн, то такі вимоги є безпідставними, оскільки предметом поділу між подружжям може бути майно (майнові права), тоді як послугине можуть бути предметом поділу, а їх вартість включається до вартості майна, на виготовлення якого такі послуги надавалися.

Щодо вимог позивача про поділ коштів, суд зазначає таке.

У позовній заяві позивач указує, що сторонами були накопичені наступні суми коштів, а саме: 100 000 доларів США відповідно до накопичень в індивідуальному депозитному сейфі № НОМЕР_1 в АТ «Укрсиббанк» для зберігання документів, грошових коштів та цінностей, та 20 000 доларів США відповідно до спільно відкритих банківських рахунків подружжя. Позивач зазначила, що відповідач забрав спільно нажиті подружжям кошти з індивідуального депозитного сейфу № НОМЕР_1 на загальну суму 100 000 доларів США та привласнив їх. Крім того, на момент розірвання шлюбу у подружжя були відкриті спільні банківські рахунки на загальну суму 20 000 доларів США, які відповідач також привласнив собі, припинивши дію усіх довіреностей, виданих на ім`я позивача для розпорядження коштами у банківських установах.

Отже, вимоги позивача в цій частині стосуються грошових коштів у доларах США, що були розміщені в індивідуальному депозитному сейфі № НОМЕР_1 та на спільно відкритих банківських рахунках подружжя.

Разом з тим, з витребуваних судом з банківських установ за клопотанням позивача відомостей (виписок) щодо розміру грошових коштів, що знаходилися на рахунках відповідача станом на 22.10.2019, встановлено таке.

Відповідно до виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 16.02.2022 № 20.1.0.0.0/7-220209/39734 станом на 22.10.2019 залишок на рахунку № НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 , складає 3 560,00 грн, а залишок на рахунку № НОМЕР_6 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 , складає 215, 35 грн.

З відомостей від 22.02.2022 № 29-4-1-07/167-194 БТ з АТ «УкрСиббанк» слідує, що ОСОБА_2 за період з 01.01.2018 по 22.10.2019 мав у банку такі рахунки: № 8629 в іноземній валюті євро, що був закритий 09.01.2018; № НОМЕР_7 в національній валюті гривні, що був закритий 09.01.2018; № 4386/IBAN: НОМЕР_8 в національній валюті гривні. Залишок коштів на 22.10.2019 по рахунку складає 0,00 гривень; № 4391/IBAN: НОМЕР_9 в іноземній валюті євро. Залишок коштів на 22.10.2019 по рахунку складає 326, 33 євро.

Отже, указані докази не підтверджують обставини, на які посилається позивач у позовній заяві як на підставу своїх вимог, оскільки вимоги позивача, викладені у позовній заяві, стосуються грошових коштів у доларах США, що були розміщені в індивідуальному депозитному сейфі № НОМЕР_1 та на спільно відкритих банківських рахунках подружжя, тоді як вищевказані докази підтверджують наявність коштів на рахунках відповідача на момент розірвання шлюбу між сторонами у валюті євро та у гривні, а саме 3 560 грн, 215, 35 грн та 326, 33 євро.

При цьому доказів про наявність коштів в індивідуальному депозитному сейфі № НОМЕР_1 в АТ «Укрсиббанк» для зберігання документів, грошових коштів та цінностей в розмірі 100 000 доларів США та привласнення їх відповідачем, а також коштів на спільно відкритих банківських рахунках подружжя в розмірі 20 000 доларів США, позивачем не надано.

Також під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження й посилання позивача на встановлення в ході розгляду Приморським районним судом м. Одеси справи № 522/10048/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, факту того, що ОСОБА_2 під час розгляду справи забрав спільно нажиті подружжям кошти з індивідуального депозитного сейфу на загальну суму 100 000 доларів США, та залишив їх собі.

Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/15-ц.

Разом з тим, як слідує з рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/10048/19, ним не було встановлено обставин, на які посилається позивач, які в розумінні положень ЦПК України вважаються преюдиційними.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

За правилами ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

22.11.2022 позивачем ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Врона А. В., подано письмові пояснення, в яких позивач повідомила суд, що починаючи з 15.04.2019 подружжя разом не проживало, ашлюб між подружжям розірвано на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.10.2019, яке набрало законної сили 22.11.2019. Зазначає, що з відомостей, які надійшли від АТ «УкрСиббанк» та АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду від 19.01.2022 щодо руху коштів на рахунках ОСОБА_2 у період з 01.01.2018 до 22.10.2019, слідує, що починаючи з 15.04.2019 та по час розірвання шлюбу на рахунки відповідача зараховувалася заробітна плата та інші грошові кошти у розмірі 13 223,36 євро та 14 560,00 грн, якими відповідач розпорядився на власний розсуд. Вважає, що на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України указаних грошових коштів, а саме 6 611,68 євро та 7 280 грн, належать їй.

Отже, як слідує з указаних письмових пояснень, в них позивач посилається на обставини, на які вона не посилалася у позовній заяві, зокрема щодо коштів, розміщених на рахунках в АТ «УкрСиббанк» та АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 13 223,36 євро та 14 560,00 грн.

Разом з тим, аналіз вищевказаних норм процесуального права свідчить про те, що законодавцем передбачено, що учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, якими письмові пояснення не є.

Оскільки позивачем у позовній заяві не заявлялося вимог про поділ коштів, розміщених у банківських установах у валюті євро та гривні, позивачем не подавалися заяви в порядку ст. 49 ЦПК України, тому відсутні підстави вважати, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь частини цих коштів, заявлені нею у спосіб, визначений ЦПК України.

На підставі наведеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору слід залишити за нею.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_10 , АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_11 , АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 25.04.2024.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА