Справа № 522/3425/23
Провадження 2/522/169/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

16 квітня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Звонецької І.М.,

розглянувши у загальному позовному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

В С Т А Н О В И В:

21.02.2023 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обгрунтування позову позивачка зазначила, що вона особисто 19.08.2016 року передала в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20000,00 долларів США, що за курсом НБУ, станом на 15 лютого 2023 року складає суму в розмірі 731372,00 гривень.

Позивач вказує, що відповідачка лише частково повернула кошти, а залишок заборгованості станом на 26.01.2023 року становить 19000,00 дол. США.

У зв`язку з вищевикладеним позивач звертається до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 14.03.2023 року провадження у справі відкрито та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 14.03.2023 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову вирішено відмовити.

06.04.2023 року від відповідача до суду надішов відзив по справі.

Відповідно до вказаного відзиву відповідачка вказує, що наявні підстави для застосування строку позовної давності.

10.05.2023 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких позивач вказує, що нею не було порушено строк позовної давності, адже відповідачка частково виконала свої зобов`язання про повернення боргу 05.06.2020 року про що було складено розписку. Крім того, позивачка вказує, що відповідачка повідомляла позивачку про те, що борг вона визнає та поверне.

02.08.2023 року від відповідачки надійшла заява про застосування строків позовної давності та заява про визнання доказів недопустимими.

Ухвалою суду від 03.08.2023 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

26.10.2023 року від відповідача до суду надійшла заява про визнання доказів недопустимими.

12.12.2023 року від позивача до суду надійшли Додаткові пояснення у справі.

14.12.2023 року від відповідача до суду надійшли письмові пояснення по справі.

У судове засідання призначене на 18.03.2024 з`явились ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач та відповідач виявили бажання надати показання у якості свідків.

Так позивач пояснила, що у 2016 році дала в борг відповідачці 20 тис. дол. з відсотками, у 2020 р. відповідачка повернула 1 тис. дол. заборгованість по тілу, і більше відповідачка гроші не повертала. Розписку писала ОСОБА_3 у 2016 р. розписку розуміла так: ОСОБА_3 взяла в борг кошти під 8% річних. другий документ це перерахунок, його писала ОСОБА_3 , два записи робила я, свідків при написанні розписок не було. В розписці написано, що відповідачка повинна повернути борг 20.01.2017 р.

Відповідачка пояснила суду, що з позивачкою були подругами, розписку писала власноручно, 20 тис. дол. взяла в борг під 8% річних, але по строку повернення боргу не домовлялись, строк 5 місяців це строк виплати відсотків. Вважає, що всі кошти повернула, розрахунок писала власноручно, два рядки в розрахунку писала ОСОБА_4 . Пояснила, що не знала, що після повернення боргу оригінал розписки, повертається боржнику. Вказала, що повернула всі кошти позивачці, є копія розписки.

Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до Розписки від 19.08.2016 року ОСОБА_5 взяла в борг у ОСОБА_1 в борг 20000,00 дол. США під 8% річних з зобов`язанням виплати % до 20.01.2017 року.

Відповідачка не заперечує факт отримання коштів за вказаною розпискою, однак пояснює, що повернула борг позивачці, про що складена відповідна розписка.

Суд досліджує розписку-розрахунок від 05.06.2020 року, яка має наступний зміст:

с 20.09.2019 по 20.05.2020

%8 м. 8х160$ = 1280$

%за 15 днів = 90$

розрахунок 05.06.2020:

1280 $ + 90$ = 1370$

-березень 2020 500$ отримала Ольга %

1370$ - 500$ = 870 $

розрахунок 05.06.2020

%870 $

тіло 1000$

залишок: 19000$ на 05.06.2020

05.06.2020

Отримала! (підпис)

Відповідачка вказує, що вказаною розпискою позивачка підтвердила отримання 05.06.2020 року 19000 дол. США та 06.06.2021 року 1824 дол. США.

Сторона позивача з вказаним твердженням не погоджується, та вказує, що відповідна розписка підвердила сплату відсотків відповідачкою та 1000 дол. США тіла кредиту, а залишок 19000 дол. США залишився не сплачений.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Згідно частин 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідності до частин 1, 2 статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

За своєю природою правочин є юридичним фактом і являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов`язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин.

Суд сприймає та допускає позицію відповідача, однак наявні матеріали справи не свідчать про підтвердження її позиції.

Так, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 (ЄДРСРУ № 84229784).

Відповідачка у судовому засіданні пояснила, що не знала, що після повернення грошових коштів необхідно було отримати розписку від позивачки.

В будь-якому разі, відповідно до положень законодавства, наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про те, що борг не було повернуто. Оригінал вказаної розписки було оглянуто судом у залі судових засідань.

Також позивачем надано до суду аудіозаписи спілкування сторін по телефону. Дослідивши надані аудіозаписи суд вбачає, що відповідачка не заперечує наявність боргу перед позивачкою.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява N 7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

Саме стандарт доказування, поряд із внутрішнім переконанням судді, дозволяє оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суддю у своїй версії, що робить оцінку доказів об`єктивною та більш обґрунтованою.

Судові акти різних національних судових інстанцій (Верховного Суду - справи № 917/1307/18, № 916/2403/18, № 910/18036/17, № 905/2382/17), як і Європейського суду з прав людини і основоположних свобод (рішення по справі «Бендерський проти України») орієнтують судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities), або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів» (preponderance of the evidence), що притаманний саме приватно-правовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності, але менш високий в порівнянні з кримінальною справою.

Саме за цим стандартом доказування, тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав.

Оцінивши наявні пояснення сторін, наявні у справі докази суд приходить до висновку, що позиція позивача з приводу правової природи розписки-розрахунку від 05.06.2020 року є більш переконливим у порівнянні з позицією відповідача.

На думку суду наявність оригіналу розписки у позивача, відсутність заперечень боргу зі сторони відповідача під час телефонних розмов між сторонами свідчить про доведеність позовних вимог. Також сумнівним на думку суду є факт зазначення у розписці-розрахунку наявності залишку у розмірі 19000 дол. США станом на 05.06.2020 року, та нібито одночасне погашення всієї суми боргу в цей же день 05.06.2020 року.

Враховуючи наявність підстав для повного задоволення позовних вимог суд вбачає за необхідне дослідити заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

При цьому, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Враховуючи той факт, що відповідачка частково сплатила борг відповідно до розписки-розрахунку від 05.06.2020 року, строки позовної давності позивачем пропущено не було.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 19000,00 дол. США.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 26.04.2024 року.

Суддя А.В. Науменко

16.04.24