ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3536/24 Справа № 234/637/22 Головуючий у першій інстанції: Бєсєда Г.В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Ніколиної А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, третя особа - Управління Державної казначейської Служби України у Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 26.11.2020 постановою Першого апеляційного адміністративного суду, скасовано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.07.2020 у справі №200/726/20-а за його позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області №3316 від 10.12.2019 в частині його звільнення зі служби в поліції; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області №556 о/с від 28.12.2019 про звільнення його з 28.12.2019 на підставі п.6 ч.1 ст.33 Закону України «Про національну поліцію»; поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області з 29.12.2019; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 по час винесення рішення судом в сумі 153751,64 грн з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. 27.11.2020 у відповідності до наказу «По особовому складу» ГУНП в Донецькій області №502 о/с його було поновлено на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Краматорського відділу поліції. Наголошував, що протиправні дії відповідача полягали в незаконному звільненні його із служби в поліції, порушили його права як працівника, що призвело до моральних переживань та втрати нормальних життєвих зв`язків через неможливість подальшого проходження служби. Він був сумлінним працівником поліції, мав ряд подяк та нагород за сумлінне ставлення до служби, товаришував з багатьма колегами по службі, завжди підтримував їх, а після звільнення втратив соціальні зв`язки з ними, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію. Пошуки тимчасового заробітку негативно вплинули на його фізичний та психологічний стан, що призвело до розладу здоров`я. Згідно висновку судового експерта №3180 розмір грошової компенсації за заподіяні йому моральні страждання завданими незаконним звільненням зі служби в поліції становить 108 МЗП (сто вісім мінімальних заробітних плат), установлених на момент розгляду справи судом. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з 01.09.2020 мінімальна заробітна плата становить 5000,00 грн. Таким чином, звільнення та тривале поновлення його на службі в поліції, протягом якого він не мав можливості вести звичний спосіб життя, завдало йому душевних страждань та призвело до погіршення самопочуття, що спричинило моральну шкоду. Також позивач стверджує, що моральна шкода заподіяна у звязку з погіршенням його особистої самооцінки, відчуттям приниження його чоловічої гідності, гідності людини та голови своєї сімї, зниження ділової репутації. В обгрунтування позову позивач зазначає як положення ст. 23 ЦК України, так і ст. 237-1 КЗпП України. Тому позивач просив стягнути з ГУ НП в Донецькій області на його користь 540000,00 грн моральної шкоди; стягнути з ГУ НП в Донецькій області на його користь судові витрати: 4000,00 грн правничу допомогу та 20593,00 грн на проведення судової експертизи.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної казначейської Служби України у Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнено з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. компенсації моральної шкоди. Стягнено з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 250, 02 грн. та 953, 47 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ГУ НП в Донецькій області, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, неправильне застосування норм права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року у справі №200/726/20 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області №3316 від 10 грудня 2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області №556 о/с від 28 грудня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з 28 грудня 2019 року на підставі п. 6 ч. 1 ст. 33 Закону України «Про Національну поліцію». Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області з 29 грудня 2019 року. Стягнено з Головного управління Національної поліції в Донецькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2019 року по час винесення рішення судом в сумі 153751,64 грн. (сто п`ятдесят три тисячі сімсот п`ятдесят одну гривню 64 копійки) з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів (а.с. 12-18). Постанова набрала законної сили.

Наказом «По особовому складу» ГУ НП в Донецькій області №502 о/с від 27.11.2020 ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Краматорського відділу поліції з 29.12.2019 (а.с. 19).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-психологічного дослідження №3180 від 16.12.2021, розмір грошової компенсації ОСОБА_1 за заподіяні моральні страждання завданими незаконним звільненням зі служби в поліції, становить 108 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом (а.с. 23-40).

В обгрунтування позову позивач, зокрема, зазначає, що частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Також позивач посилається на ст. 23 ЦК України, де, зокрема, зазначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, а також у приниженні честі і гідності фізичної особи, ділової репутації.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №264/1908/14-ц (провадження № 61-14513св20).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що факт незаконного рішення про звільнення позивача підтверджений у постанові Першого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року у справі №200/726/20; приймаючи до уваги, що незаконне звільнення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя; встановивши, що неправомірні дії відповідача призвели до відчуття позивачем приниження його гідності як людини та голови своєї сімї, зниження ділової репутації; враховуючи вимоги розумності і справедливості, - колегія погоджується із висновком місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 25000,00 грн. та вважає за необхідне додати, що вказана грошова сума складається із 12000,0 грн. моральної шкоди у звязку із незаконним звільненням та 13000,0 грн. у звязку з приниженням гідності позивача.

Твердження апеляційної скарги, що позивач не надав доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди та її розміру - є безпідставними, оскільки постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року у справі №200/726/20, якою, зокрема, поновлено позивача на роботі, є належним доказом на підтвердження факту заподіяння позивачу душевних страждань протиправними діями відповідача у звязку із незаконним звільненням та свідчить про наявність причинного зв`язку між фактом заподіяння моральної шкоди та винними протиправними діями відповідача.

Також колегія приймає до уваги доводи позивача, що через порушення його прав відповідачем, тривалий період невідновлення порушених прав, він (позивач) пережив зниження особистої самооцінки, відчуття приниження чоловічої гідності, гідності людини та голови своєї сімї; незаконні дії відповідача призвели до відчуття несправедливого ставлення до його, позивача, особи, зниження його ділової репутації.

Місцевий суд дійшов правильного висновку, що трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України) в частині позову, заявленого за нормами Цивільного кодексу України, позивачем не пропущений.

Разом з тим, строки звернення до суду з позовом щодо трудового спору та строки позовної давності визначені ЦК України не є тотожними поняттями.

Так, згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Суд апеляційної інстанції враховує, що позивача було звільнено 10 грудня 2019 року, копію наказу №3316 від 10.12.2019 року позивач отримав 28.12.2019 та з цього дня дізнався про порушення своїх трудових прав,що встановлено судовим рішенням у справі №200/726/20; отже, саме з 28.12.2019 належить відраховувати тримісячний строк на звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди у звязку з порушенням законодавства про працю. Останній день вказаного тримісячного строку випадає на 27 березня 2020 року.

02 квітня 2020 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-ІХ, яким КЗпП України доповнено главою ХІХ «Прикінцеві положення», у якій зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (з наступними змінами), встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. У подальшому низкою постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України неодноразово продовжувався, у тому числі карантин діяв на час закінчення тримісячного строку звернення позивача із даним позовом 30.03.2020 та на час звернення позивача із позовом до суду - 21 січня 2022 року (відповідно до відбитку штампу вхідної кореспонденції на першому аркуші позовної заяви).

З урахуванням зазначеного вище, колегія дійшла висновку, що ОСОБА_1 пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги незначний (пять днів) пропуск позивачем строку до набрання чинності норми, якою під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжено на строк дії такого карантину, з метою забезпечення особи права на доступ до правосуддя, - колегія дійшла висновку про наявність поважних причин порушення тримісячного строку звернення з позовом до суду, оскільки з 12 березня 2020 року карантинні обмеження вже діяли на всій території України, а з 02.04.2020 строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжені на строк дії карантину.

Місцевий суд наведені вище обставини щодо порушення позивачем строку звернення до суду не встановив, що, однак, не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки колегія дійшла висновку про наявність підстав для поновлення позивачу пропущеного тримісячного строку.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Колегія суддів звертає увагу, що інші доводі апеляційної скарги не свідчать про незаконність оскаржуваного рішення, не містять посилань на порушення юрисдикції, тощо. Твердження апелянта щодо непогодження з визначеним місцевим судом розміром моральної шкоди зводиться до переоцінки доказів і непогодження з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів.

З урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку про можливість залишення оскаржуваного рішення без змін, враховуючи, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова