Справа № 466/834/20 Головуючий у 1 інстанції: Зими І.Є.
Провадження № 22-ц/811/1151/23 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Х.Б. Назар

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 10 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Окіс Ірина Степанівна про визнання недійсним договору дарування та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа Третя Львівська держнотконтора про визнання недійсним заповіту, -

в с т а н о в и в:

03.02.2020 року адвокат Соха О.Г., в інтересах ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Окіс І.С. 24.04.2004 року.

Позов мотивувала тим, що у 1980 році помер чоловік позивачки . Дітей та близьких родичів у позивачки не було і до неї почала приходити племінниця зі сторони чоловіка та запропонувала підписати їй договір довічного утримання. Про існування оспорюваного договору дарування їй нічого не було відомо до січня 2020 року. Вона вважала, що підписала договір довічного утримання . На момент укладення договору їй було 75 років, вона було самотньою, хворіла, тому вважала, що їй буде надано допомогу та утримання. Проте згодом відповідачка перестала до неї навідуватись та допомагати, у зв`язку з чим вона звернулась до адвоката з метою розірвання угоди. Так вона дізналась про те, що у 2004 році нею було підписано договір дарування, наміру укладати який у неї не було. Відтак, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 229 ЦК України просила позов задовольнити.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим провадження у справі було зупинено ухвалою суду від 07.08.2020р. для вирішення питання про правонаступництво. В подальшому, ОСОБА_1 , в користь якої спадкодавцем було складено заповіт, вступила у розгляд справи, як правонаступник ОСОБА_3 .

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_3 була її сусідкою та проживала у спірній квартирі з 1978 року. Її чоловік помер у 1980 році, дітей в них не було, остання залишилась самотньою у похилому віці та потребувала стороннього догляду. За цих обставин, на початку 2000 років до неї приходила племінниця її померлого чоловіка ОСОБА_4 та вмовляла укласти договір довічного утримання, щоб вона за нею доглядала, допомагала, підтримувала їжею та іншим необхідним. На вказану пропозицію ОСОБА_3 погодилась, уклавши договір. Проте, як вона згодом дізналась, вона уклала договір дарування квартири. Про цей факт ОСОБА_3 дізналась лише в 2019 році, отримавши в ЛКП «Рясне 402» довідку про прописку та склад сім`ї, де ОСОБА_4 була зазначена як власник квартири.

Також, на вимогу її адвоката, БТІ надало відповідь, що згідно правовстановлюючих документів 24.04.2004р. вищевказане помешкання було подароване ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 , згідно нотаріально посвідченого договору дарування.

Позивач зазначала, що на момент вчинення правочину ОСОБА_3 було 75 років, вона була самотньою, мала низку захворювань. Тому ОСОБА_4 скористалась її безпорадним станом та уклала з нею договір дарування квартири. Відповідачка за первісним позовом переконала ОСОБА_3 , що між ними укладено договір довічного утримання, мотивуючи тим, що остання буде перебувати на повному її забезпеченні та під доглядом. Враховуючи це, а також важкий матеріальний стан, розуміючи, що без утримання та моральної і матеріальної підтримки, залишиться безпорадною, ОСОБА_3 погодилась на укладення правочину. Відповідачка ввела її в оману щодо правової природи договору. Адже, протягом цих років, відповідачка та її мати дійсно допомагали ОСОБА_3 , оплачували комунальні послуги, дзвонили, передавали продукти харчування. Також зазначає, що ОСОБА_3 дізналась про оспорюваний договір лише у січні 2020 року, тому не пропустила строк позовної давності.

13.10.2021 року адвокат Мельник Л.Я. звернулася до суду з позовом в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третьої особи Третя Львівська держнотконтора про визнання недійсним заповіту, посвідченого 13.11.2019 року державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Семенюк О.Є. та зареєстрований в реєстрі за №2-585.

Ухвалою суду від 06.04.2022р. справу № 466/834/20 за позовом ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С. про визнання недійсним договору дарування обєднано в одне провадження зі справою № 466/9636/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа Третя Львівська держнотконтора про визнання недійсним заповіту, посвідченого 13.11.2019 року від імені ОСОБА_3 .

Зустрічний позов ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що вона є дочкою племінника померлої ОСОБА_3 . Спірну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 з власної ініціативи подарувала саме їй. Між ОСОБА_3 та сім`єю ОСОБА_4 склались близькі родинні відносини. Спочатку нею опікувався батько відповідачки за первісним позовом , проте згодом він помер. При підписанні договору позивачці чітко було роз`яснено нотаріусом яка угода підписується та які будуть наслідки. Як власник житла, з 2004 року вона несла всі витрати по його утриманню та ремонту. За домовленістю між сторонами було визначено, що ОСОБА_3 має право постійного проживання. Допомагали ОСОБА_3 всі члени її сім`ї: і батьки і брат. Обов`язку по довічному утриманню позивачки у неї не було. Були близькі родинні відносини.

Однак, їй стало відомо, що ОСОБА_3 13.11.2019р. склала заповіт, яким вищевказану квартиру, власником якої вже не була, а також все майно, що їй належало, заповіла ОСОБА_1 , яка була її сусідкою. На її думку, вказаний правочин був вчинений під впливом обману з боку ОСОБА_1 . На момент підписання оспорюваного заповіту, ОСОБА_3 було вже 90 років, відтак вона ставить під сумнів її волевиявлення щодо укладення цього правочину. ОСОБА_3 піддалась під вплив своєї сусідки, яка скориставшись немічним станом ОСОБА_3 , переконала її призначити себе своїм спадкоємцем. До того ж, остання заповіла ОСОБА_1 спірну квартиру, не маючи на це жодних прав, оскільки ще з 2004 вказана квартира належить на праві приватної власності на підставі договору дарування.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Окіс Ірина Степанівна про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом Окіс І.С., 24.04.2004 року та підписаний між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа Третя Львівська держнотконтора про визнання недійсним заповіту, посвідченого 13.11.2019 року від імені ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_3 оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає, що рішення суду є незаконним та постановленим з неправильним застосуванням судом норм матеріального права. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявність захворювань, які б могли впливати на здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій не встановлено. Наявність захворювань, якими страждала ОСОБА_3 не пов`язано зі здатністю усвідомлювати чи не усвідомлювати значення своїх дій, а є однією із обставин, в сукупності з іншими обставини, які вказують на помилку. Вказує, що у даній справі підставою позову є ч.1 ст.229 ЦК України «помилка», а не ч.1 ст. 225 ЦК України «особа не усвідомлювала значення своїх дій». Судом не враховано правові позиції, висловлені Верховним Судом у подібних правовідносинах, зокрема у справі 522/9562/16 та у справі 707/1541/16, згідно яких, особа повинна довести на підставі належних та допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Судом не враховано вік ОСОБА_3 , її стан здоров`я та потреби у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі. Відповідно до копії медичної амбулаторної книжки за період з 2000-2004 роки ОСОБА_3 оглядалася сімейним лікарем, їй було встановлено діагноз- гіпертонічна хвороба ІІ ст., ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, серцева недостатність.

Крім того, судом не враховано наявність у позивача спірного житла як єдиного і відсутності фактичної передачі спірного майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження ОСОБА_3 проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким первісний позов задоволити повністю.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 проти скарги заперечила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування.

Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Встановлено, що 24.04.2004р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_4 набула право власності на вказане майно. Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Окіс І.С., зареєстрований за № 1067.

Після укладення оспорюваного договору, ОСОБА_4 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з наявних у матеріалах справи копій медичної книжки та медичної картки амбулаторного хворого за період з 2000-2004 роки ОСОБА_3 оглядалася сімейним лікарем 20.06.2001, 18.04.2001, 07.02.2002, 06.05.2003 з діагнозом: гіпертонічна хвороба П ст., ступінь II, ризик високий. Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. Серцева недостатність П ступінь. Рекомендовано амбулаторне медикаментозне лікування.

Після укладення договору дарування квартири, ОСОБА_3 з 2011 року укладала договори про соціальне обслуговування з Територіальним центром соціального обслуговування про надання їй різного виду соцпослуг, таких як придбання товарів у магазинах, допомоги у прибиранні, вирішення питань в державних органах, тощо. Зазначене підтверджується копією особової справи ОСОБА_3 № 256-а-Ш (т. 3 а.с. 3-88).

У картах визначення індивідуальних потреб отримувача соціальних послуг за період 2012-2020 , Актах обстеження матеріально-побутових умов за вказаний період, зі слів ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_4 зазначена як племінниця, яка проживає окремо. Жодних даних про наявність договору довічного утримання не вказано. Також у вказаних актах, які датовані до 2018 року , відображено можливість надання допомоги ОСОБА_3 у побуті при спілкуванні з сусідами (без конкретизації конкретних осіб), а з вказаної дати відображено надання допомоги у спілкуванні та в побуті сусідкою на ім`я « ОСОБА_9 » з даними номера мобільного телефону. Обслуговування ОСОБА_3 . Територіальним центром соціального обслуговування припинено з 20.07.2020 у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 ( т. 3 а.с. 15).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_3 ,про визнання договору дарування недійсним, районний суд виходив з того, що як на підставу своїх вимог, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 покликалася на те, що на момент вчинення оспорюваного договору, ОСОБА_3 була особою похилого віку, мала 75 років, була самотньою, хворіла на поліостеоартроз (болючість та хруст у суглобах), гіпертонічну хворобу, атеросклеротичні порушення центральної нервової системи у вигляді головних болів, головокружіння, загальної слабкості, тому помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме вважала, що укладає договір довічного утримання, а не дарування. Між тим, як вбачається з копії медичної карти ОСОБА_3 , захворювань чи стану здоров`я, які би призводили до неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце на момент його укладення, не встановлено. Крім того, ОСОБА_3 до дня її смерті Територіальним центром соціального обслуговування надавалися послуги соціального працівника та такі надавалися, що виключає доводи позивача, що основною метою укладення оспорюваного договору було сподівання ОСОБА_3 на отримання від ОСОБА_4 догляду та утримання. Крім того, з показів допитаних судом свідків встановлено, що і ОСОБА_4 , і її близькі родичі у час її відсутності, надавали ОСОБА_3 матеріальну допомогу, турбувалися про неї, плачували комунальні послуги, підтримували квартиру в належному стані.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такі відповідають матеріалам справи та зібраним у справі доказам.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права, доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 10 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2024 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра