ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 278/1549/23

провадження № 61-17975 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , державний реєстратор Високівскької сільської ради Житомирської області Богуш Олександр Васильович та приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Паруль Юлії Олегівни, на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області

від 03 квітня 2023 року в складі судді Татуйка Є. О. та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року в складі колегії суддів: Шевчук А. М., Коломієць О. С., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , державний реєстратор Високівскької сільської ради Житомирської області Богуш О. В., приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Демецька С. Л., про витребування майна із чужого незаконного володіння, у якому він просив суд витребувати

із незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0606, площею 0,05 га та житловий будинок, які розташовані

за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 20.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що між ним і ОСОБА_3 30 жовтня 2018 року був укладений договір позики грошових коштів у сумі 852 000,00 грн, що еквівалентно 30 000 дол. США зі строком повернення

до 30 листопада 2018 року.

З метою забезпечення виконання основного зобов`язання у цей самий день,

30 жовтня 2018 року, був укладений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0606, площею 0,05 га та житловий будинок АДРЕСА_1 . Договір іпотеки, серед іншого, містив домовленість,

що у випадку невиконання грошового зобов`язання, іпотекодержатель (позивач) має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу

до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення основного зобов`язання.

ОСОБА_3 грошове зобов`язання у строк, визначений договором,

не виконала, а тому 28 грудня 2018 року вона надала нотаріально посвідчену свою письмову згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки. 15 січня 2019 року за ним зареєстровано право власності на спірне майно.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11 січня

2022 року в справі № 278/1793/20 частково задоволено позов

ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики, іпотеки, згоди

на звернення стягнення на іпотечне майно. Визнано недійсним договір іпотеки

від 30 жовтня 2018 року. Позивач уважав, що він є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки договір позики судом не визнано недійсним, отримані у позику кошти ОСОБА_3 не повернула, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки як захід забезпечення позики є правомірним. Проте в подальшому він дізнався, що державним реєстратором скасовано реєстрацію його права власності на спірні об`єкти нерухомого майна, це майно перейшло

у власність ОСОБА_2 на підставі договору дарування, укладеного 27 березня 2023 року між останнім і ОСОБА_3 .

Позивач уважав, що оскільки в судовому порядку його право власності на спірне нерухоме майно не припинено, записи про реєстрацію за ним права власності

не скасовані, він незаконно позбавлений права власності на спірне нерухоме майно.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд задовольнити його позовні вимоги.

Короткий зміст вимог заяви про забезпечення позову

Разом із позовною заявою, у березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду

з заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначав, що з пред`явленням його позову до відповідача існує реальна загроза відчуження останнім спірного майна з метою ухилення

від виконання зобов`язань ОСОБА_3 .

Накладення арешту забезпечить виконання судового рішення.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0606, площею 0,05 га

та на житловий будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 03 квітня

2023 року, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного суду

від 15 листопада 2023 року, заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0606, площею 0,05 га та на житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20.

Задовольняючи заяву позивача та накладаючи арешт на спірне майно, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того,

що між сторонами дійсно виник спір і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі його задоволення. Такі заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту

на спірне майно є співмірними з позовними вимогами, належними

та адекватними.

Апеляційний суд відхилив як безпідставні доводи апеляційної скарги про те,

що рішення у цій справі, навіть у разі задоволення позову, не підлягає примусовому виконанню, оскільки рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає до примусового виконання у порядку, передбаченому статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом вилучення майна у боржника, переданням його стягувачу та складення відповідного акта.

ОСОБА_1 оспорює право власності ОСОБА_2 на спірні об`єкти нерухомості, оскільки позивач уважає себе добросовісним набувачем і власником такого майна й переконаний у тому, що його незаконно позбавили права власності на зазначене майно, чим порушено його право власності, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до суду касаційної інстанції

У грудні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Паруль Ю. О., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2023 року

та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року,

й ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до абзацу шостого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2024 року, після усунення недоліків, визначених в ухвалі суду від 22 грудня 2023 року,відкрито касаційне провадження. Витребувано виділені матеріали цієї цивільної справи з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні та березні 2024 року (після до оформлення) виділені матеріали цивільної справи № 278/1549/23 надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Паруль Ю. О., мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при вирішенні питання щодо необхідності вжиття таких заходів забезпечення позову не врахували відповідні правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, відсутність спору між сторонами, оскільки права позивача ніхто

не порушував, так як його право власності припинилося у силу вимог закону, коли суд визнав недійсним договір іпотеки (справа № 278/1793/20), а також, що договір іпотеки був укладений під впливом обману. При цьому у випадку задоволення позову рішення суду примусовому виконанню не підлягає.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2024 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду відзив

на касаційну скаргу, у якому зазначено, що ухвала суду першої інстанції

та постанова апеляційного суду є законними та обґрунтованими, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення -

без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Паруль Ю. О., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів

та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених

у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішеннясудів попередніх інстанцій відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір

не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного

або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду

або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав

або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача

від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод

та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться

у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії. Ці обставини є істотними

і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити

або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа,

яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання

чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася

з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси

не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку

з застосуванням відповідних заходів.

Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв

про забезпечення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі

№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь

у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення

чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені,

на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов,

за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже,

при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать

про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними

й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того,

щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,

в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася

з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення

чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року в справі

№ 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси

як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом

в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку

між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Розглядаючи заяву позивача про застосування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, правильно встановив, що між сторонами дійсно виник спір й існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, тому з метою запобігання ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у випадку задоволення позову, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування заявленого позивачем заходу (способу) забезпечення позову, а саме накладення арешту на спірне майно,

та правильно вважав, що такі заходи забезпечення позову є співмірними

з позовними вимогами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів. Вжиті заходи забезпечення позову є необхідними та забезпечать поновлення порушених

чи оспорюваних прав або інтересів позивача в разі задоволення позову, забезпечать баланс прав та обов`язків сторін у цій справі та усуне можливі подальші судові спори.

Крім того, Верховний Суд наголошує, що забезпечення позову є лише тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на випадок, коли відповідач діятиме недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Наведені в обґрунтування касаційної скарги доводи є ідентичними аргументам апеляційної скарги, їм уже надавалася оцінка судом, вони не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України

не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують,

на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Паруль Юлії Олегівни, залишити без задоволення.

Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 03 квітня

2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 листопада

2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць