КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Заставенко М.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2685/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Нежури В.А., Соколової В.В.,

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві (в режимі відеоконференції) цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 28 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

За зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою.

Позовна заява обґрунтована тим, що 17 квітня 2009 року позивачка та відповідач зареєстрували шлюб. У шлюбі у них народились син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року (справа № 753/22883/18) шлюб між сторонами було розірвано.

У період шлюбу подружжям було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Грошові кошти за вказану квартиру, які були сплачені у повному обсязі у період шлюбу були спільними коштами подружжя. Право власності на квартиру відповідач зареєстрував на своє прізвище вже після набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили. Вартість квартири позивач оцінює в 120 000, 00 доларів США, що по курсу НБУ становить 3 295 980,00 грн.

Крім того, в період шлюбу сторони придбали автомобіль «Хонда Акорд», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідач зареєстрував на себе, вартість якого позивач оцінює в 500 000,00 грн.

Також в період шлюбу відповідач зареєструвався як фізична особа-підприємець і його щомісячний дохід складав та складає не менше 3 000,00 доларів США.

Під час перебування у шлюбі з 01 лютого 2018 року по 15 липня 2019 року , відповідач не надав частину одержаних доходів від своєї підприємницької діяльності, а витратив всі кошти на власні потреби, у тому числі і ті, що були заощаджені під час шлюбу. У зв`язку з цим позивачка має право на частину коштів, які перебували на рахунку відповідача станом на 01 лютого 2018 року та частину коштів, які були отримані відповідачем за період з 01 лютого 2018 року по 15 липня 2019 року . На даний час сторони не знайшли порозуміння щодо використання спільно придбаного майна подружжя, у зв`язку з чим і поданий до суду даний позов.

У прохальній частині позову позивачка ОСОБА_1 просила -

- визнати спільною сумісною власністю позивачки та відповідача набуті за час перебування у шлюбі майнові права на об`єкт інвестування на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва, серії та номера 85175 від 26 лютого 2018 року, укладеного між ПАТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 , додаткової угоди від 01 грудня 2018 року, укладеної міє ПАТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 до договору 85175 від 26 лютого 2018 року , довідки ПАТ АКБ «Аркада», серії та номера 56425 від 25 липня 2019 року про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,7 кв.м., житловою площею 42 кв.м.;

- визнати спільною сумісною власністю позивачки та відповідача квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,7 кв.м., житловою площею 42 кв.м.;

- визнати за позивачкою право власності у розмірі ідеальної частки на майнові права на об`єкт інвестування, набуті на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва, серії та номера 85175 від 26 лютого 2018 року, укладеного між ПАТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 , додаткової угоди від 01 грудня 2018 року , укладеної міє ПАТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 до договору 85175 від 26 лютого 2018 року , довідки ПАТ АКБ «Аркада», серії та номера 56425 від 25 липня 2019 року про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,7 кв.м., житловою площею 42 кв.м.;

- визнати спільною сумісною власністю позивачки та відповідача легковий автомобіль «Хонда Акорд», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за відповідачем;

- У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,7 кв.м., житловою площею 42 кв.м.;

- У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину автомобіля «Хонда Акорд», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- Залишити у власності відповідача 1/2 частину квартири, загальною площею 74,7 кв.м., житловою площею 42 кв.м.;

- Залишити у власності відповідача 1/2 частину автомобіля «Хонда Акорд», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- Стягнути з відповідача на користь позивачки частину грошових коштів, що перебували на його рахунку станом на 01 лютого 2018 року в сумі 100 000,00 грн;

- Стягнути з відповідача на користь позивача частину грошових коштів, отриманих як дохід ОСОБА_2 за період з 01 лютого 2018 року по 15 липня 2019 року в сумі 500 000,00 грн.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 05 серпня 2021 року накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 105 та на автомобіль марки Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 р.в., сірого кольору, що належать ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на праві приватної власності - до набрання законної сили рішенням суду по суті спору.

Відповідач ОСОБА_2 30 листопада 2021 року подав зустрічну позовну заяву.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру відбулася 10 серпня 2019 року, тобто вже після розірвання шлюбу між сторонами, а фактично сторони припинили свої шлюбні відносини та не проживали разом на початку 2018 року, що не заперечується позивачкою.

У прохальній частині зустрічного позову просив:

- визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

Ухвалою суду від 21 січня 2022 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження.

До суду 21 лютого 2022 року надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник позивачки не погоджується з доводами, викладеними у зустрічному позові щодо особистої власності відповідача на квартиру.

Відповідач 16 червня 2022 року подав до суду відповідь на відзив.

Позивачка 27 червня 2022 року подала до суду клопотання про забезпечення доказів.

Крім того , 28 червня 2022 року надійшли заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву.

Ухвалою суду від 07 липня 2022 року у задоволенні заяви представника позивачки - адвоката Матішинець В.В. про забезпечення доказів у справі відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року ухвалу змінено, з викладенням мотивувальної частини в редакції даної постанови.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог щодо поділу квартири та грошових коштів, не заперечував щодо поділу за кожним із подружжя по 1/2 частині автомобіля. Зустрічний позов просив задовольнити, оскільки квартира є особистою власністю відповідача, а позивачка не довела, що брала участь у фінансуванні будівництва.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0000.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 156,50 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачка та відповідач подали апеляційні скарги.

Позивачка ОСОБА_1 просила рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині рішення про задоволення позову. В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 просив рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 та відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати, ухвалити нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, зустрічний позов задовольнити, визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю. В іншій частині рішення залишити без змін.

У скаргах апелянти посилалися на порушення норм матеріального права і процесуального права, вважали що суд неповно з`ясував всі обставини справи, не взяв до уваги доводи обох сторін ,тому висновки суду є помилковими.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, судом досліджені всі обставини справи і надана правова оцінка доказам, які надали сторони, доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідно до ст. 43 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 05 жовтня 2023 року, 21 грудня 2023 року, 14 березня 204 року за адресами, які зазначені в матеріалах справи. Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Матішинець В.В. приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції в режимі відеоконференції.

Заяв про причини неявки в судове засідання від інших осіб до апеляційного суду не надходило, а відтак вважати причини їх неявки поважними у колегії суду відсутні .

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 17 квітня 2009 року позивачка та відповідач зареєстрували шлюб. У шлюбі у них народились син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року (справа № 753/22883/18) шлюб між сторонами було розірвано.

У період шлюбу подружжям було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У період шлюбу 27 травня 2017 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 8046/2017/474454 було зареєстровано право власності на автомобіль «Хонда Акорд», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та не заперечувалося сторонами.

У період шлюбу 26 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та ПАТ АКБ «Аркада» укладено договір № 85175 про участь у Фонді фінансування будівництва щодо спорудження об`єкта інвестування квартири за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до п. 15 вказаного договору, для закріплення об`єкта інвестування довіритель протягом 2 банківських днів з дня підписання цього договору вносить на рахунок управителя кошти в розмірі 442 296,43 грн., що становить не менше 30% вартості об`єкта інвестування.

Додатковими угодами від 01 грудня 2018 року до договору № 85175 про участь у Фонді фінансування будівництва, були внесені зміни у реквізити сторін договору.

На виконання умов вказаного договору, відповідно до наявних платіжних доручень, ОСОБА_2 26 лютого 2018 року здійснив оплату 500 000,00 грн, 27 лютого 2018 року - 500 000,00 грн., та 28 лютого 2018 року - 473 988,79 грн.

АТ АКБ «Аркада» 25 липня 2019року видало ОСОБА_2 довідку № 56425 про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування, з якої вбачається, що ОСОБА_2 було про інвестовано в повному обсязі на 100% об`єкт інвестування та внесено 1 462 626, 00 грн.

Державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Домашенко М.М. 10 серпня 2019 року здійснено реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,7 кв.м., житловою площею 42 кв.м., за ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48229764 від 14.08.2019 11:14:39; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

За приписами частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частина 3 статті 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження також і у Сімейному кодексі України.

Відповідно до положень статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 61 цього Кодексу визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами статті 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 цього Кодексу дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Норма частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Пунктами 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено,що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п. п. 23, 30 цієї ж Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року (справа № 372/504/17), у статті 60 Сімейного Кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 Сімейного Кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 Сімейного Кодексу України.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 цієї норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз наведених норм цивільного і сімейного законодавства та положень процесуального закону щодо обов`язку доказування обставин, на які сторони посилаються як підставу своїх вимог і заперечень (статті 12, 81 ЦПК України), дає підстави для висновку, що у разі придбання майна у період зареєстрованого шлюбу спільність майна презюмується, а тягар доказування відсутності спільного майна покладається на сторону, яка це оспорює.

Оспорюючи спільність квартири, представник відповідача посилається на те, що на момент укладення договору шлюбні відносини сторін були припинені, проте вказані доводи суд не взяв до уваги ,з огляду на положення сімейного законодавства , де визначено ,що окреме проживання чоловіка та дружини в період набуття майна автоматично не змінює його статус об`єкта права спільної сумісної власності, а лише надає суду право визнати таке майно особистою приватною власністю одного з подружжя (частина 6 статті 57 Сімейного Кодексу України).

Статтею 60 Сімейного Кодексу України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20).

Отже, визнання майна, набутого подружжям за час їхнього окремого проживання, особистою приватною власністю одного з подружжя законодавець відніс до дискреційних повноважень суду, межі застосування яких визначаються оцінкою фактичних обставин справи, встановлених на підставі наданих сторонами доказів, та повинні ґрунтуватися на приписах правових норм, в даному випадку положень сімейного законодавства, які регулюють майнові відносини подружжя.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку , що обставини набуття спірного майна, а саме те, що на момент укладення договору № 85175 про участь у Фонді фінансування будівництва та сплату платежів за об`єкт інвестування, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, дають достатні підстави вважати, що спірне майно придбавалось за рахунок коштів їх сімейного бюджету, доказів того, що внесені кошти були особистою власністю відповідача матеріали справи не містять.

Вказані обставини відповідачем не спростовані, жодних належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна суду не надано, а відтак суд правильно визнав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже за змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише визнанням державою вже набутого особою права, а відтак та обставина, що реєстрація права власності на квартиру була здійснена вже після розірвання шлюбу подружжя, не має жодного правового значення для вирішення цього спору.

З огляду на те ,що суд визнав спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя, правильним є висновок суду про задоволення вимог позивачки ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири, та про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з такого.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.

Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначеними нормами встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку.

Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Після виконання умов договору № 85175 про участь у Фонді фінансування будівництва ОСОБА_2 набув майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформувалися у право власності на проінвестований об`єкт та було здійснено державну реєстрацію такого права, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю позивача та відповідача набутих за час перебування у шлюбі майнові права на об`єкт інвестування на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва, серії та номера 85175 від 26 лютого 2018 року , укладеного між ПАТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 , додаткової угоди від 01 грудня 2018 року до договору 85175 від 26 лютого 2018 року, довідки ПАТ АКБ «Аркада», серії та номера 56425 від 25 липня 2019 року про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,7 кв.м., житловою площею 42 кв.м. та визнання за нею право власності у розмірі ідеальної частки на майнові права на вказаний об`єкт інвестування не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року , до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Звертаючись у 2021 році із позовною заявою про поділ майна, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь частину грошових коштів у розмірі 100 000,00 грн, що перебували на рахунку відповідача станом на 01 лютого 2018 року та 500 000,00 грн доходів, які були отримані відповідачем у період з 01 лютого 2018 року по 15 липня 2019 року .

Як видно із матеріалів справи, на ім`я ОСОБА_2 був відкритий рахунок в АТ «ОТП Банк», до рахунку були відкриті платіжна картка на його та додаткова картка на ім`я ОСОБА_1 .

Доказів наявності грошових коштів на рахунку та їх розміру на час звернення з позовом до суду позивачкою відповідно до вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України надано не було, як і не було доведено, що вказані кошти були витрачені відповідачем одноособово, враховуючт що доступ до рахунку мали як відповідач, так і позивачка. Матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем прибутку у зазначеному позивачкою розмірі та наявності цих коштів, тому суд правильно вважав, що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 Сімейного Кодексу України, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України, та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 Сімейного Кодексу України).

Принцип поділу речей на подільні та неподільні визначено у статті 183 ЦК України, за положеннями якої подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Внаслідок поділу транспортний засіб втрачає своє первісне цільове призначення та істотно знецінюється, а тому він є неподільною річчю.

Отже ураховуючи, що позивачка ставить питання про поділ автомобіля, єдиним можливим і законним способом поділу майна у цій справі є його поділ в натурі з виділенням одній із сторін вказаного автомобіля, а іншій відповідної грошової компенсації за його частку, що узгоджується з вимогами частини другої, четвертої статті 71 Сімейного Кодексу України. Таких позовних вимог ОСОБА_1 не заявляла, а тому суд дійшов правильного обґрунтованого висновку що позовні вимоги стосовно поділу автомобіля не підлягають задоволенню.

У разі ж поділу майна у заявлений у позовній заяві та визнаний представником відповідача у судовому засіданні спосіб (визнання ідеальних часток подружжя у кожному з транспортних засобів без їх реального поділу і залишенні майна в їхній спільній частковій власності) ефективного захисту порушених прав не відбудеться, оскільки така правова ситуація в подальшому може призвести до нових спорів між сторонами з приводу порядку користування спільним майном, що суперечить завданням цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України).

Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вирішив питання зщщодорозподілу судових витрат .

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Разом з тим, з урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

З огляду на вказане, доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 , ОСОБА_2 були предметом детального дослідження суду першої інстанції, співвпадають із доводами вимог позивачки та відповідача висловлених у доводах поховів та відзивів до позовів , додаткової перевірки і оцінки не потребують ,зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції .

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України ,колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 18 березня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: В.А. Нежура

В.В. Соколова