УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 754/17035/23

провадження № 61-4727ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк 6 (шість) місяців, яким: 1) заборонити ОСОБА_1 перебування в місці реєстрації ОСОБА_2 , наближення ближче, ніж на 100 метрів до місць фактичного проживання/перебування ОСОБА_2 , особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривдникові, вести листування, телефонні розмови з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Деснянський районний суд м. Києва від 29 листопада 2023 року заяву ОСОБА_2 задовольнив частково. Видав обмежувальний припис щодо ОСОБА_1 строком на 6 місяців яким:

1) заборонив ОСОБА_1 перебувати та наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця проживання ОСОБА_2 .

2) заборонив ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому заінтересованій особі.

3) заборонив ОСОБА_1 вести листування, телефонні розмови або контактувати іншими засобами з ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб.

Постановою від 28 лютого 2024 року Київський апеляційний суд скасував рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року та ухвалив нове судове рішення, яким видав обмежувальний припис щодо ОСОБА_1 строком на 6 місяців яким:

1) заборонив ОСОБА_1 перебувати та наближатися ближче, ніж на 100 метрів до місця проживання ОСОБА_2 ;

2) заборонив ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому заінтересованій особі;

3) заборонив ОСОБА_1 вести листування, телефонні розмови або контактувати іншими засобами з ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб.

01 квітня 2024 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду, сформульовані у постановах від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, від 08 липня 2022 року у справі № 370/1333/19, від 05 жовтня 2023 року у справі № 935/2232/19, від 01 грудня 2022 року у справі № 640/36713/21, від 24 січня 2022 року у справі № 757/21932/21, від 08 вересня 2023 року у справі № 752/1390/22, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19, від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23, від 10 лютого 2023 року у справі № 676/3259/22, тобто судове рішення оскаржується на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи частково заяву про видачу обмежувального припису, суд апеляційної інстанції керувався доведеністю наявності ознак застосування ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 психологічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також наявності ризиків застосування такого насильства у майбутньому, що підтверджується наявними у справі доказами, яким суд надав належну оцінку.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 сформульований висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Аналогічний підхід щодо порядку застосування норм права при вирішенні питання про видачу обмежувального припису неодноразово формулював Верховний Суд у своїх постановах, зокрема у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19, у постанові від 27 березня 2024 року у справі № 278/3040/23 тощо. Наведене демонструє, що правовий підхід до порядку застосування норми права у правовідносинах щодо видачі обмежувального припису є усталеним та не змінюваним досить тривалий час.

Водночас, ключовим елементом для вирішення питання про видачу обмежувального припису є оцінка судом як зібраних доказів в цілому, так і кожного доказу окремо та обставин справи за низкою критеріїв, які зазначені у правових висновках Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанціївстановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 14 жовтня 2022 року, який зареєстрований Чугуївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №202, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 14 жовтня 2022 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_4 ».

Від цього шлюбу народилась донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) серія НОМЕР_2 від 19 травня 2023 року, актовий запис № 833.

На час розгляду цієї заяви в провадженні суду знаходився позов про розірвання шлюбу сторін.

Надавши оцінку наданим ОСОБА_2 електронним доказам - роздруківкам електронного листування за допомогою месенджера «Telegram», суд апеляційної інстанції встановив, що між нею та ОСОБА_1 постійно виникають конфліктні ситуації, чоловік надсилає їй повідомлення образливого характеру та погрози.

ОСОБА_2 неодноразово зверталася із заявами до Печерського управління поліції ГУНП в м. Києві про вчинення кримінального правопорушення щодо неї, визначеного приписами статті 126-1 КК України (Домашнє насильство) її чоловіком ОСОБА_1 . На час розгляду цієї заяви відомості були внесені до ЄРДР і проводилося досудове розслідування.

Зі змісту листа Головного управління Національної поліції Печерського управління поліції у м. Києві від 31 жовтня 2023 року апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 звернулась до Печерського УП ГУНП у м. Києві щодо вчинення її чоловіком ОСОБА_1 дій наприкінці вересня 2023 року, що містять ознаки домашнього насильства, та притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП. Дане звернення було зареєстроване у журналі ЄО Печерського УП ГУНП у м. Києві за № 26543 від 25 жовтня 2023 року та перебувало на розгляді у секторі протидії домашньому насильству Печерського УП та станом на 26 жовтня 2023 року за цим зверненням проводилася перевірка.

Відповідно до Витягу з ЄРДР від 16 вересня 2023 року за фактами домашнього насильства в період 2022-2023 років проводилося досудове розслідування за частиною першою статті 129 КК України (погроза вбивством) та відкрито кримінальне провадження №0000510.

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29 жовтня 2023 року було зареєстроване кримінальне провадження №0000611 від 29 жовтня 2023 року за частиною першою статті 182 КК України. Здійснювалося досудове розслідування.

В листопаді 2023 року ОСОБА_2 подала 3 (три) заяви за різними подіями про вчинення кримінального правопорушення щодо ОСОБА_2 ОСОБА_1 , визначеного статтею 126-1 КК України (домашнє насильство). На підставі трьох заяв внесені відомості до ЄРДР за №0002334 від 15 листопада 2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, визначеного статтею 126-1 КК України (домашнє насильство).

Внаслідок психологічного тиску з боку ОСОБА_1 ОСОБА_2 23 серпня 2023 року була вимушена звернутись до лікаря-психіатра зі скаргами на: пригніченість настрою, тугу невмотивоване занепокоєння, надмірну тривогу, внутрішню напругу із неможливістю розслабитися, почуття небезпеки, втрату контролю над ситуацією, розлади сну, суїцидальні думки. Результати психодіагностичного обстеження: Клінічні шкали тривоги та депресії Гамільтона: помірний депресивний та важкий тривожний стан; Госпітальна шкала тривоги і депресії: Клінічно виражена тривога та депресія; Шкала ситуативної й особистісної тривожності Ч. Д. Спілбергера: високі рівні ситуативної тривожності та помірні особистісної тривожності. Опитувальник нервово-психічної напруги: екстенсивна (надмірна) нервово-психічна напруга. Встановлений діагноз: Розлад адаптації. Пролонгована тривожно-депресивна реакція. Суїцидальні думки. Лікування та рекомендації: Стаціонарне лікування! Дулоксетин 30 мг вранці; Саротен 25 мг 3 рази на добу; Гідазепам 0,02 мг на ніч; Карбомазепін 200 мг на ніч; Психотерапія.

Надавши оцінку зазначеним доказам, кожному окремо та всім в сукупності, оцінивши їх взаємозв`язок та обставини, які вони підтверджують, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 та видачу обмежувального припису.

Отже, суд апеляційної інстанції у оскаржуваній постанові, надавши оцінку доказам у справі, встановивши форми домашнього насильства, яким піддавалася заявник, оцінивши фактори небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства в подальшому у будь-якому його прояві, оцінивши пропорційність вручання у права і свободи особи, врахувавши, що заходи щодо видачі обмежувального припису пов`язані із протиправною поведінкою такої особи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви.

Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують та зводяться до надання заявником суб`єктивної оцінки доказам у справі, які були предметом аналізу суду апеляційної інстанції, проте такі мотиви не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Посилання на неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах теж не знайшли свого підтвердження, оскільки різниця в результатах розгляду заяв про видачу обмежувального припису у справах, в яких Верховний Суд сформулював свої висновки та на які посилається в касаційній скарзі заявник, не є належним обґрунтуванням того, що суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах без врахування цих правових висновків, оскільки визначальним для видачі обмежувального припису є саме узагальнена оцінка цивільним судом доказів та обставин у кожній індивідуально визначеній справі.

З цього приводу заявник висловлює сумніви щодо належності доказів, апелюючи тим, що наявність кримінальних проваджень стосовно нього за фактом домашнього насилля не є безумовним підтвердженням вчинення такого насилля ним стосовно ОСОБА_2 .

В постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 531/352/22 зазначено, що лише сам факт звернення до компетентних органів з заявою про вчинення домашнього насильства та відкриття кримінального провадження з цього питання не означає доведеність вчинення домашнього насильства та доведення винуватості особи. Однак помилковим є тлумачення цього висновку з тієї точки зору, що лише наявність повідомлення підозри у факті вчинення домашнього насильства і кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту або вирок кримінального суду є єдиними належними доказами вчинення домашнього насильства у вирішенні питань застосування обмежувального припису в межах ЦПК України. Сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису.

В свою чергу колегія суддів наголошує на тому, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки її доводи зводяться до надання особистої оцінки доказам та обставинам у справі, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції, водночас застосування норм права судом апеляційної інстанції не суперечать правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до приписів пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Враховуючи наведене, у відкритті касаційного провадження належить відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування норми права відповідає правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров