Справа № 522/4593/23
Провадження №2-о/523/149/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2024 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

присяжних Богаченко Л.Г., Возняковського М.А.,

секретаря судового засідання Томілко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку окремого провадження, цивільну справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа : Другий відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою в якій просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Тирасполь, Республіки Молдова, що проживала за адресою: АДРЕСА_1 , безвісно відсутньою.

Заява мотивується тим, що заявник перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У період шлюбу у них народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заочним рішенням суду від 16.03.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Після розірвання шлюбу заявник звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення способу виховання дитини. У 2017 році суд задовольнив позовні вимоги.

Разом із тим, ОСОБА_4 зникла за відомою адресою її місця проживання: АДРЕСА_1 .

11.07.2016 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси було оголошено розшук ОСОБА_5 та обмежено виїзд її за межі території у зв`язку із невиконанням виконавчого документу.

З 2016 року заявник звертався в поліцію з заявою про встановлення місцезнаходження колишньої дружини ОСОБА_5 .

Малиновським відділом поліції в м.Одеса ГУНП в Одеській області було встановлено, що 11.02.2016р. громадянка ОСОБА_2 продала квартиру громадянину ОСОБА_6 згідно угоди купівлі-продажу. Місце її перебування невідоме.

У 2020 році заявник знову звернувся до відділення поліції з заявою про встановлення місцезнаходження колишньої дружини ОСОБА_5 .

08.10.2020 року відповідно до відповіді вих. 38/7367 Малиновського відділу поліції в м. Одеса ГУНП в Одеській області, з`ясувати місцезнаходження ОСОБА_2 не представилось можливим.

Разом із тим, заявник продовжує сплачувати ОСОБА_2 аліменти, проте з 2016 року він не бачив ні сина, ні її. Відшукати ОСОБА_2 не вдалося.

Посилаючись на те, що з лютого 2016 року ОСОБА_4 на зв`язок з заявником та спільними знайомими не виходить, номер її телефону є таким, що не обслуговується, місце її перебування до теперішнього часу невідоме, а всі спроби її відшукати виявилися безрезультатними, про місце перебування ОСОБА_5 немає відомостей більше 6 років, заявник просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутньою. Вказаний факт заявнику необхідний для закінчення виконавчого провадження про стягнення з заявника аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання їх спільної дитини.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2023 року вказану вище цивільну справу надіслано за підсудністю до Суворовського районного суду м. Одеси.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2023 року заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні просив задовольнити заяву.

Представник заінтересованої особи Другого відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) в судове засідання не з`явився, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши заявника, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 ЦК України,кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадах.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України,кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.

Предметом доказування у справі про оголошення фізичної особи безвісно відсутньою є обставини, які підтверджують відсутність відомостей про місцеперебування особи у місці її постійного проживання протягом одного року, вживання заявником заходів до розшуку особи, неможливість встановлення місця знаходження даної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 1 ст. 305 ЦПК України, заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 306 ЦК України, у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 серпня 2019 року у цивільній справі №225/2576/17 (провадження №61-30491св18), безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалось встановити місця її знаходження (переживання). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставою для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 України; наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісною відсутньою.

Положення статті 43 ЦК України передбачають перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Також, належить враховувати, що визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (стаття 43 ЦК України) жодним чином не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла) (постанова Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 317/3139/15-ц).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд зазначає, що саме на заявника покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав заяви довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх вимог і відповідно, що наявні підстави для застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, заявник повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини.

Звертаючись до суду із заявою ОСОБА_1 посилається на те, що визнання ОСОБА_2 йому необхідно для закінчення виконавчого провадження про стягнення з заявника аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання їх спільної дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 294 ЦПК України, з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Так, згідно витребуваної судом інформації :

-з Головного управління ДПС в Одеській області встановлено, що станом на дату надання відповіді, інформація щодо джерел та сум доходів, отриманих від податкових агентів стосовно ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) за період з 1 кварталу 2022 по 1 квартал 2023 року в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків відсутня ( а.с.66);

-з Головного центру спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, вбачається, що за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», що функціонує відповідно до Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.09.2022 № 614, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.10.2022 за № 1319/38655(далі Положення), відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 08.11.2017 року по теперішній час (станом на 10:03 05.09.2023) в базі даних не виявлено (а.с.69);

-з Суворовського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м. Одеса), встановлено, що актовий запис про смерть відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в архіві Відділу відсутній ( а.с.72);

-з АТ КБ «Приватбанк», вбачається, що по клієнту ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) немає відкритих рахунків у банку та відсутній рух коштів за період з березня 2022 року по березень 2023 року ( а.с.94);

-З Малиновського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області, встановлено, що ОСОБА_1 звертався до відділу поліції щодо неналежного виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 11.07.2018 про оголошення у розшук ОСОБА_2 як боржника. В ході розгляду звернення місцезнаходження ОСОБА_2 було встановлено та остання не бажала спілкуватися з колишнім чоловіком і повідомляти своє місцезнаходження заявнику. Відтак, розшукова справа відносно ОСОБА_2 не заводилася, оскільки, ухвала про оголошення у розшук як боржника відносно останньої із суду або державної виконавчої служби, а також будь які заяви щодо встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 як особи безвісно відсутньої до відділу поліції №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, не надходили ( а.с.109).

В свою чергу суд зазначає, що визнання особи безвісно відсутньою має широке коло правових наслідків, а тому, мають бути вжиті всі заходи для з`ясування обставин зникнення особи, заходи щодо її розшуку.

Процес розшуку безвісно відсутніх осіб регулюється такими нормативно-правовими актами законодавчого рівня, як Кримінальний кодекс України, Кримінальний процесуальний кодекс України, закони України «Про Національну поліцію» та «Про оперативну-розшукову діяльність».

Так, статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що одним із повноважень поліції є розшук безвісно зниклих осіб; початок розшуку безвісно зниклих осіб є підставою для відкриття кримінального провадження.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», інформація про безвісно зниклу особу є підставою для здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти», особа набуває статусу такої, що зникла безвісти, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи безвісти та її розшук або за рішенням суду.

Стаття 18 цього Закону встановлює, що заява про розшук особи, зниклої безвісти, подається до відповідного територіального органу Національної поліції України.

Суд звертає увагу на те, що за вимогами Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти», розшук припиняється тільки після встановлення місця перебування особи, зниклої безвісти, місця поховання чи місцезнаходження останків такої особи з повідомленням про це родичів та заявника, якщо заявник не є родичем.

Так, в якості підтвердження своїх вимог, заявник посилається на обставини, що більше 6 років відсутні відомості про ОСОБА_2 , відомостей про її місцезнаходження немає.

Однак, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що заявник вживав заходи, спрямовані на розшук ОСОБА_2 , зокрема, що він звернувся до місцевого правоохоронного органу з заявою про факт зникнення ОСОБА_2 . Відсутні також докази на підтвердження того, що на підставі поданої заяви було відкрите кримінальне провадження та заведена оперативно-розшукова справа, за результатом якої не вдалось розшукати ОСОБА_2 . В свою чергу, додані заявником до заяви повідомлення ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ( а.с.106, 107, 108) щодо неможливості встановлення місцезнаходження колишньої дружини ОСОБА_2 , як боржника, жодним чином не має відношення до розшуку особи, як зниклої безвісти.

Інших доказів, які могли б підтвердити заявлені заявником обставини, в матеріалах справи відсутні.

З огляду на зазначене, суд вважає, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б могли у своїй сукупності свідчити про наявність обставин, які входять до предмету доказування в даному випадку. Надані заявником докази не доводять в достатній мірі всієї сукупності обставин, необхідних для визнання фізичної особи безвісно відсутньою, викладених вст. 43 ЦК України.

Відсутність у заявника відомостей про місце перебування ОСОБА_2 не є безумовною підставою для визнання цієї особи безвісно відсутньою, з урахуванням встановлених обставин, а саме ( а.с.109) що місцезнаходження останньої у 2018 році було встановлено, та вона не бажала спілкуватися з чоловіком ОСОБА_1 та повідомляти своє місцезнаходження.

Крім іншого суд констатує, що закінчення виконавчого провадження про стягнення з заявника аліментів не є юридично поважною причиною для визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою, так як не є захистом інтересів осіб, які мають певні правовідносини з особою, тривала відсутність якої позбавляє їх можливості користуватися своїми правами.

Виходячи з встановлених обставин, наданих доказів та вимог закону, вбачається, що при розгляді справи не встановлено наявності юридичного складу для визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою, а тому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа : Другий відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 263-265, 293, 315 ЦПК України,суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Другий відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 29.04.2024 року.

Суддя Дяченко В.Г.

Присяжні : Богаченко Л.Г.

Возняковський М.А.