Справа № 211/3470/23
Провадження № 2/211/808/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 березня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Сарат Н.О.

при секретарі Зоріній С.М.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представика відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна набутого в шлюбі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 , представник позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна набутого в шлюбі та просив ухвалити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа 49,8 кв.м, житлова площа 28,7 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнати право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за кожним із співвласників.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з 07 березня 1997 року ОСОБА_3 перебував в шлюбі з ОСОБА_4 . У шлюбі у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року шлюб між нами був розірваний. Однак після розірвання шлюбу сторони сумісно проживали за адресою АДРЕСА_2 . Та 19 серпня 2017 року знову зареєстрували шлюб в Довігинцївському РАЦС м. Кривого Рогу, актовий запис №283. Сімейне життя врятувати не вдалося та ОСОБА_4 знову подала до Довгинцівського районного суду міста Кривбго Рогу Дніпропетровської області позовну заяву про розірвання шлюбу. Та 27.10.2022 року рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між сторонами був розірваний. Фактично шлюбні відносини припинилися в квітні 2020 року, з того часу сторони не вели сумісного господарства, права та обов`язки, притаманні подружжю також припинилися. Перебуваючи в шлюб, сторони 10.12.2005 року за спільні кошти, на ім`я дружини ОСОБА_4 , за договором купівлі-продажу була придбана квартира АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 49,8кв. м, житловою площею 28,7 кв.м. Договір купівлі-продажу був посвідчений державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори, реєстр за № 1-5391. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказана обставина витверджується витягом з державного реєстру речових прав. Квартира була оформлена на ім`я ОСОБА_4 . Оскільки квартира була набута в шлюбі то вона є спільним майном подружжя. ОСОБА_4 було подано позивну заяву про поділ майна подружжя, але так як сторони намагалися врятувати шлюб до суду була подана заява про залишення вищевказаного позовної заяви без розгляду та ухвалою від 17.09.2020 року залишена без розгляду.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.06.2023 провадження у справі відкрито.

03.07.2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідачка не згодна з позовними вимогами позивача та просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що у сторін є двоє дітей, молодшого сина утримує відповідачка, сплачує за його лікування, позивач має заборгованість по аліментах, відповідачка проживає в Польщі, позивач їй погрожує. Відповідачка сплачує комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 , навіть коли там не проживала, про сплату комунальних послуг надала копії квитанцій, позивач не дбає про майно, комунальні платежі не здійснює. Згідно клопотання про долучення доказів, відповідачка вказує, що квартира за адресою АДРЕСА_1 дісталася у спадок її матері, а вона за договором купівлі-продажу передала квартиру відповідачці, як доньці, тільки за договором купівлі-продажу, а не дарування. Позивач претендував на квартиру. Постійно застосовував фізичне насилля до відповідачки, вона була змушена з дитиною проживати у батьків та на орендованій квартирі. У 2020 році вона подавала позов про розподіл майна, але забрала його, позивач обіцяв припинити вимагати щоб вона віддала йому квартиру.

Згідно письмових пояснень представник відповідачки ОСОБА_6 вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності , адже рішенням суду від 27.04.2017 року шлюб між стронами було розірвано. Жодного доказу, що сторони після цього проживали разом не надано. 19.08.2017 року сторони знову зареєстрували шлюб, який рішенням суду від 27.10.2022 року був припинений. Позивач вказує, що сторони за час шлюбу набули майно , а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 , просить поділити її по 1/2 частці за кожним. Позивач вказує, що квартира була придбана під час першого шлюбу, а отже з моменту його розірвання 27.04.2017 року обчислюється строк позовної давності три роки, який позивачем пропущено, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 20.07.2023 року витребувано докази, а саме від державного нотаріуса Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 10.12.2005 року квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 1-5391, на підставі якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , купила дану квартиру.

19.09.2023 року надійшов зустрічний позов від ОСОБА_4 . Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.10.2023 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову.

У судове засідання позивач не з`явився. Його представник адвокат Примаков К.О. у судовому засіданні на позовних вимогах наполягав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Вказав, що квартира була придбана коли сторони перший раз перебували у шлюбі, який вони розірвали, а потім знову уклали шлюб, який знову розірвали. У 2020 році відповідачка подавала позов про розподіл майна, який залишила без розгляду, тоді позивач дізнався про своє порушене право.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася. ЇЇ представник адвокат Забара А.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві, письмових поясненнях на позовну заяву.

Вказала, що позивачем порушено строк позовної давності, просила застосувати строк позовної давності, адже сторони перший раз розлучилися у 2017 році, саме з цього моменту треба відраховувати строк позовної давності, а з позовом позивач звернувся лише 01.06.2023 року, просила відмовити, також вказала, що квартиру відповідачці подарувала матір, а саме позивач наполягав, щоб вони оформили квартиру по договору купівлі-продажу, а не дарування.

Вислухавши представника позивача та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 07.03.1997 року сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб зареєстрований відділом РАГС виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 91.

10.12.2005 року перебуваючи у шлюбі згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 1-5391, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , придбала квартиру АДРЕСА_1 .

10.12.2005 року ОСОБА_3 , як чоловік, надав заяву про згоду дружині ОСОБА_4 на придбання квартири АДРЕСА_1 .

27.04.2027 року рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано.

19 серпня 2017 року сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб зареєстрований Довгинцівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 283.

14.07.2020 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.09.2020 року, за заявою ОСОБА_4

27.10.2022 року рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до вимог ст.261ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Аналогічна правовапозиція ВерховногоСуду зазначенау постановівід 05лютого 2020року усправі № 663/2294/17.

Отже, що стосується вимоги представника відповідачки про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що строк позовної давності рахується згідно закону не з моменту розірвання шлюбу, а з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Згідно матеріалів справи та наданих доказів, позивач довідався про порушене право коли ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про розподіл майна подружжя, у липні 2020 року, а з позовом звернувся до суду 01.06.2023 року, тобто в межах позовної давності, а тому застосувати строк позовної давності немає законних підстав.

У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно п. 23 Постанову ПленумуВерховного СудуУкраїни №11від 21.12.2007року «Пропрактику застосуваннясудами законодавствапри розглядісправ проправо нашлюб,розірвання шлюбу,визнання йогонедійсним таподіл спільногомайна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» АДРЕСА_3 , поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами ст. ст. 69-72 СК України. Відповідно п. 23 зазначеної Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, у відповідності з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 24 Постанови Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова ВС у справі 595/324/17).

Відповідно до ст. 82 ч. 1 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, судом достовірно встановлено, що позивач та відповідач визнають Договір купівлі-продажу квартири, який був укладений відповідачкою, відповідно до умов якого ОСОБА_4 придбала спірну квартиру. Також судом достовірно встановлено, що спірна квартира була придбана за час перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі. Другий з подружжя надав згоду на купівлю квартири, яка є предметом цього договору.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що належними та допустимими доказами, які були надані позивачем та витребувані за ухвалою суду, встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 . Оскільки квартира була придбана у період шлюбу, та ані стороною позивача, ані відповідачем не було доведено зворотнє.

Згідно ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Щодо визначення часток у спільній сумісній власності подружжя, суд вважає, що частки подружжя у спірній квартирі мають бути відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України рівними. Оскільки проживання дитини ОСОБА_8 , 2013 року народження з матір`ю само по собі не є підставою для збільшення її частки. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, відповідачкою не доведено.

Що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 02.03.2020 у справі №448/1722/16-ц.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити , визнавши з позивачем та відповідачем, кожним окремо, право власності на 1/2 спірної квартири.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1603,00 грн., які він сплатив при зверненні до суду , що підтверджується квитанцією пр сплату судового збору. Оскільки позов підлягає задоволенню, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір у сумі 1603,00 грн..

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-80, 82, 89, 133, 141, 263-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа 49,8 кв.м, житлова площа 28,7 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Визнати право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за кожним із співвласників.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 1603 (одна тисяча шістсот три) гривні 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18.03.2024 року.

Суддя: Н. О. Сарат