Номер провадження: 22-ц/813/1770/24
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 та її адвоката Племениченка Г.В.,

ОСОБА_2 та її адвоката Єгорова Д.С.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2022 року за позовом адвоката Племениченка Геннадія В`ячеславовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення безстрокового земельного сервітуту, -

в с т а н о в и в:

28 липня 2021 року адвокат Племениченко Геннадій В`ячеславович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, в якому, після звернення до суду із заявою про зміну предмету позову від 13 січня 2022 року (т. 2, а.с. 7-8), просив суд:

встановити безстроковий безоплатний земельний сервітут для власника садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :52:008:0049 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :52:008:0048, власником якої є ОСОБА_2 , для проходу, проїзду транспортного засобу для заїзду на земельну ділянку за кадастровим номером: :52:008:0049, а також для прокладання та експлуатації лінії електропередач, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання в межах частини ділянки, яка необхідна для встановлення земельного сервітуту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , яка є власником садового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :52:008:0049 може проходити ти заїжджати на свою земельну ділянку виключно через земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :52:008:0048, власником якої є ОСОБА_2 , яка чинить їй перешкоди в реалізації такого права. У зв`язку з такими обставинами позивачка вимушена була звернутися до суду за захистом порушеного права.

20 вересня 2022 року до суду від адвоката Племениченка Геннадія В`ячеславовича в інтересах позивачки ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 будучи неодноразово повідомленою про дату та час судового засідання, заявляючи неодноразові клопотання про відкладення розгляду справи, до суду не з`явилася, причини неявки суд не повідомила.

Оскільки відповідачка у встановлений судом строк не надала до суду відзив на позовну заяву, суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішив справу за наявними матеріалами.

Заочним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення безстрокового земельного сервітуту задоволено.

Суд встановив безстроковий безоплатний сервітут для власника садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :52:008:0049; на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 кадастровий номер :52:008:0048, власник ділянки ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ), для проходу, проїзду транспорту для заїзду на земельну ділянку за кадастровим номером: :52:008:0049, а також для прокладання та експлуатації лінії електропередач, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання в межах частини ділянки, яка необхідна для встановлення сервітуту відповідно до меж, які вказані на сторінках 26-27 висновку експерта ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» ОСОБА_3 №111/2020 від 15.01.2021, а саме:

- на право проходу на земельну ділянку, кадастровий номер :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , площею 0,0002 га, по земельній ділянці, кадастровий номер :52:008:0048, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , і належить ОСОБА_2 , межі якого описуються наступним чином (див. графічне відображення, малюнок №1 даного висновку, зазначено синім кольором): від точки 8, по прямій лінії на відстані 1,50 м (до точки 12); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 1,50 м (до точки 13); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 1,50 м (до точки 14); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 1,50 м до первісної точки відліку (до точки 8);

- на право проїзду на транспортному засобі на земельну ділянку, кадастровий номер :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , площею 0,0002 га, по земельній ділянці, кадастровий номер :52:008:0048, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 , межі якого описуються наступним чином (див. графічне відображення, малюнок №2 даного висновку, зазначено зеленим кольором): від точки 8, по прямій лінії на відстані 2,96 м (до точки 12); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 0,04 м (до точки 13); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 6,78 м (до точки 14); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 3,0 м (до точки 15); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 7,50 м до первісної точки відліку (до точки 8);

стягнуто з ОСОБА_2 (РНКОПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) 908,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2023 року заяву відповідачки ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2022 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві адвокатаПлемениченка Геннадія В`ячеславовича в інтересах позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні положення містяться у статті 321 ЦК України.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

За змістом статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до статті 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.

Частина перша стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно із частинами першою, третьою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22-2 постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0380 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ОД №042733 від 13.01.2005, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів за №30 та зареєстрована в Державному земельному кадастрі за №:52:008:0049, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-020 від 20.07.2020.

Відповідно до договору дарування садового будинку, який зареєстрований в реєстрі за №6379 від 13.09.2001 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., ОСОБА_1 є власником садового будинку площею 44,6 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка була відведена у власність на підставі проекту відведення земельної ділянки у власність, який був розроблений Українським державно-виробничим інститутом зйомок міст і геоінформатики 2001 році (введено до кадастру 04.04.2004 відповідно до відмітки на першій сторінці проекту).

З технічного паспорту на садовий будинок АДРЕСА_4 власником якого є ОСОБА_1 від 01.10.2001, який виготовлений Одеським міським бюро технічної інвентаризації в`їзд на земельну ділянку позивача здійснюється в нижній правій частині земельної ділянки.

В той же час, земельна ділянка позивачки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :52:008:0049 в частині проїзду на неї, відповідно до державного акту на право приватної власності позивача, межує з земельною ділянкою відповідачки за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 17.06.2004 Серія ЯЖ №311797, який виданий на підставі рішення органу місцевого самоврядування рішення Одеської міської ради від 29.04.2002 №184-XXIV ОСОБА_2 є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі за кадастровим номером: :52:008:0048, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-020 від 20.07.2020.

З висновку будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 15.01.2021 за №111/2020, виконаного експертом ОСОБА_3 для подання до Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/14188/21 вбачається, що виходячи з результатів проведеного візуального огляду земельної ділянки, кадастровий номер: :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , експерт дійшов висновку про те, що наявний прохід на земельну ділянку, кадастровий номер: :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , який здійснюється з боку 2-го Морського провулку, через земельну ділянку, кадастровий номер: :52:008:0048, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 ; проїзд на земельну ділянку, кадастровий номер: :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , відсутній.

Водночас у висновку експерта вказано, що виходячи з проведеного візуального огляду земельної ділянки, кадастровий номер :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , враховуючи той факт, що між земельною ділянкою, кадастровий номер :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 та земельною ділянкою, кадастровий номер :52:008:0048, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 відсутні будь-які огорожі, отже існує технічна можливість встановлення земельних сервітутів, а саме:

- на право проходу на земельну ділянку, кадастровий номер :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , площею 0,0002 га, по земельній ділянці, кадастровий номер :52:008:0048, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , і належить ОСОБА_2 , межі якого описуються наступним чином (див. графічне відображення, малюнок №1 даного висновку, зазначено синім кольором): від точки 8, по прямій лінії на відстані 1,50 м (до точки 12); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 1,50 м (до точки 13); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 1,50 м (до точки 14); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 1,50 м до первісної точки відліку (до точки 8);

- на право проїзду на транспортному засобі на земельну ділянку, кадастровий номер :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , площею 0,0002 га, по земельній ділянці, кадастровий номер :52:008:0048, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 , межі якого описуються наступним чином (див. графічне відображення, малюнок №2 даного висновку, зазначено зеленим кольором): від точки 8, по прямій лінії на відстані 2,96 м (до точки 12); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 0,04 м (до точки 13); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 6,78 м (до точки 14); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 3,0 м (до точки 15); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 7,50 м до первісної точки відліку (до точки 8).

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені ст. 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.05.2020 у справі №328/1657/17, від 27.05.2020 у справі №663/2893/16-ц, від 26.03.2020 у справі № 383/153/17 та від 12.02.2020 у справі №463/1534/18.

З огляду на вище викладене, позивач будучи власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0380 га, кадастровий номер: :52:008:0049 з метою задоволення її потреб у ефективному користуванні своєю земельною ділянкою (в тому числі проходу та проїзду), з урахуванням неможливості задовольнити свої потреби в інший спосіб має правові підстави для встановлення безстрокового безоплатного сервітуту, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Посилання відповідачки ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що заочне рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції не враховано, що позивачем не доведено належним чином, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки та наявні реальні перешкоди у користуванні позивачкою належної їй земельною ділянкою, не приймаються до уваги за таких підстав.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_4 в судовому засіданні доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що нормальне використання її земельною ділянкою неможливе без обтяження сервітутом земельної ділянки, що належить відповідачці й те, що задоволення потреб позивачки неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Й, навпаки, відповідачкою ОСОБА_2 не надано суду будь-яких належних допустимих та достатніх доказів на спростування підстав позову.

Так, «Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/ підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові» (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №1527/13038/12 (провадження №61-8204св20).

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі №306/1-46/20 (провадження №61-8082св22) зробив наступний правовий висновок: «Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому позивачу слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановивши, що сторонами в добровільному порядку не досягнуто домовленості щодо встановлення сервітуту, хоча нормальне використання позивачем його частини житлового будинку та земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідачки ОСОБА_2 , а також те, що потреби ОСОБА_1 у забезпеченні проходу (проїзду) до власного майна не можуть бути задоволені у інший спосіб, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Апеляційним судом взято до уваги висновок експерта від 24 січня 2022 року №0004/2022 за результатами проведеної земельно-технічної експертизи, згідно якого проїзд на земельну ділянку, кадастровий номер :01:026:0084, що належить ОСОБА_1, відсутній, прохід до земельної ділянки позивача можливий лише через земельну ділянку, належну ОСОБА_2.

Апеляційним судом встановлено та експертним висновком підтверджено, що найменш обтяжливим для власника земельної ділянки є варіант № НОМЕР_4 , згідно з яким встановлення сервітуту має умови та обмеження в частині ширини 3,38 м у найвужчому місці, яке обмежено огорожею та будівлею, така ширина відповідає ширині 2,75 м (проїзд ДБН В.2.3-5:2018) та може використовуватися для проїзду транспортом з відповідними габаритами по ширині.

Суд апеляційної інстанції оцінив висновок експерта в сукупності з іншими доказами (статті 89, 110, ЦПК України).

Сторона відповідача не надала достатніх та допустимих доказів на спростування даних цього висновку експерта, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду, оскільки матеріали справи свідчать про те, що потреби ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки з кадастровим номером :01:026:0084, не можуть бути задоволені в будь-який інший спосіб, аніж користування частиною земельної ділянки з кадастровим номером :01:026:0073, яка належить ОСОБА_2, з метою проходу та проїзду до належного позивачу нерухомого майна».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (пункт 60 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №291/1352/20 (провадження №61-11047св23)).

Судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивністю встановлено, що висновком експерта будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 15.01.2021 за №111/2020, виконаного експертом ОСОБА_3 для подання до Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/14188/21, встановлено, що виходячи з результатів проведеного візуального огляду земельної ділянки, кадастровий номер: :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , наявний прохід на земельну ділянку, кадастровий номер: :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , який здійснюється з боку 2-го Морського провулку, через земельну ділянку, кадастровий номер: :52:008:0048, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 ;

проїзд на земельну ділянку, кадастровий номер: :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , відсутній.

Враховуючи той факт, що між земельною ділянкою, кадастровий номер :52:008:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 та земельною ділянкою, кадастровий номер :52:008:0048, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 відсутні будь-які огорожі, отже існує технічна можливість встановлення земельних сервітутів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка будучи власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0380 га, кадастровий номер: :52:008:0049 з метою задоволення її потреб у ефективному користуванні своєю земельною ділянкою (в тому числі проходу та проїзду), з урахуванням неможливості задовольнити свої потреби в інший спосіб має правові підстави для встановлення безстрокового безоплатного сервітуту.

З матеріалі справи вбачається, що до звернення 13 січня 2022 року до суду з вимогами про встановлення земельного сервітуту, позивачка ОСОБА_1 листом від 06.08.2021 звернулась до відповідачки з пропозицією укласти договір про встановлення сервітуту, що підтверджується квитанцією за №929 від 06.08.2021, описом вкладення та кур`єром відповідно накладної №2816 від 06.08.2021 в примітках якої вказано, що направляється «лист з пропозицію про укладання договору про встановлення сервітут від 06.08.2021» (т. 2. а.с. 153, 153зв, 154, 156).

Однак, відповіді на лист від 06 серпня 2021 року позивачка ОСОБА_1 отримано не було.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторонами в добровільному порядку не досягнуто домовленості щодо встановлення сервітуту.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній сказі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанцій.

Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом права позивача на користування його земельною ділянкою та правом відповідачки ОСОБА_2 володіти, користуватися і розпоряджатися належною їй земельною ділянкою, колегія суддів надає перевагу захисту прав позивачці ОСОБА_1 , оскільки задоволення позову не становитиме непропорційне втручання у право відповідача на мирне володіння майном, й перекладання на нього наслідків сausa formalis (з формальних підстав) встановлення безстрокового земельного сервітуту не буди мати наслідок порушення справедливого балансу та не покладає надмірний індивідуальний тягар на відповідачку, а отже, буде пропорційним.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням «балансу вірогідностей» дійшов обґрунтованого висновку, що сторонами в добровільному порядку не досягнуто домовленості щодо встановлення сервітуту, хоча нормальне використання позивачем його частини житлового будинку та земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідачки, а також те, що потреби позивачки у забезпеченні проходу (проїзду) до власного майна не можуть бути задоволені у інший спосіб.

Отже, позивачем доведено належним чином те, що відповідач порушує її право на нормальне користування належним їй майном, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Системний аналіз наведених норм права, правові висновки Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач ОСОБА_1 отримала ефективний засіб юридичного захисту свого права на спірне майно, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позовних вимог.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 01 травня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда