ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року

м. Харків

справа № 643/1832/23

провадження № 22-ц/818/515/24

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участі секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа: приватний нотаріус ХМНО Мустафаєва Есміральда Бахул кизи

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2023 року ухвалене у складі судді Скотаря А.Ю.-

УСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору дарування від 16.07.2015, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , предметом якого виступили 18/54 частини квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є власником 36/54 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , в якій мешкає з 1963 року. 18/54 частини даної квартири належали його брату ОСОБА_2

05.12.2022 позивач дізнався, що 16.07.2015 ОСОБА_2 здійснив незаконне відчуження належної останньому частини квартири, а саме подарував її донці ОСОБА_3 . Незаконність відчуження полягає в тому, що договір дарування укладений всупереч вимог ухвали Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2008, якою затверджена мирова угода між позивачем та 1-м відповідачем за умовами якої сторони зобов`язувались оформити всі необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу і продати квартиру АДРЕСА_1 будь-якій третій особі, розподіливши кошти, отримані від продажу, між собою пропорційно часткам у праві власності на вказану квартиру.

Укладаючи договір дарування на користь своєї доньки ОСОБА_2 фактично помилився щодо обставин, які мають істотне значення, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, які закріплені в ухвалі про визнання мирової угоди. В теперішній час позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі, має ряд хронічних захворювань та потребує лікування, а неможливість продати частку своєї квартири відповідно до домовленості та отримати грошові кошти за це погіршує це становище. З цих підстав договір дарування підлягає визнанню недійсним. Крім того, позивач вказує на необхідність визнання договору дарування недійсним через його не виконання сторонами, відсутності факту передачі майна та не прийняття ОСОБА_3 у дар 18/54 частини спірної квартири, так як остання не зареєструвалась та фактично не мешкає у даній квартирі, що вказує на відсутність у дарувальника намірів укладати саме договір дарування. Також позивач як на підставу визнання договору недійсним позивач посилається на положення ст. 232 ЦК України, яка передбачає, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2023 року позовну заявузалишено без задоволення.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено, що спірний Договір має бути визнаний недійсним через порушення умов мирової угоди, визнаної судом ухвалою від 19.11.2008 та що під час укладення спірного договору дарування ОСОБА_2 помилявся відносно обставин, що мають суттєве значення, а ОСОБА_3 не прийняла дар та сторони договору уклали фіктивний правочин.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилається на не повне з`ясування судом обставин у справі, не відповідність висновків суду дійсним обставинам у справі та вимогам закону просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження недійсності оспорюваного договору дарування, проте суд не надав їм належної оцінки та порушив норми закону. Суд безпідставно прийняв доводи відповідачів про те, що вони намагались виконати умови мирової угоди для чого займались організаційними питаннями щодо продажу спірної квартири, проте так і не досягли згоди щодо її продажу з позивачем у справі. Зазначені доводи не підтверджені доказами Те, що укладена між співвласниками квартири мирова угода не пред`явлена до примусового виконання не свідчить про відсутність у ОСОБА_2 обов`язку її виконати добровільно. Звернення до виконавчої служби задля примусового виконання рішення суду є правом, а не обов`язком стягувача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Посилається на те, що суд повно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи скарги викладених судом висновків не спростовують. Оспорюваний договір дарування укладено в письмовій формі, нотаріально посвідчено, його зміст не суперечить законодавству і він не порушує прав та охороню вальних законом інтересів позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, ОСОБА_3 та її представника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 19.11.2008 Московським районним судом м. Харкова під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поновлення порушеного права та виділ частки із спільної часткової власності постановлено ухвалу, якою визнано мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Згідно з умовами мирової угоди частки сторін у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 розподілено наступним чином: ОСОБА_2 став власником 18/54 частини спірної квартири, а ОСОБА_1 - 36/54 частини (а.с. 14, 78-80, 93-95).

На підставі вказаної ухвали від 19.11.2008, яка набрала законної сили, право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстроване у відповідних установах, а в наступному у реєстрах (а.с. 16, 78-80, 83-87).

Згідно договору дарування частини квартири від 16.07.2015 (далі Договір) ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 належні йому 18/54 частин квартири АДРЕСА_1 , а остання прийняла в дар вищевказану частину квартири. Вказаний договір нотаріально посвідчений, право власності на відповідну частину квартири зареєстровано за ОСОБА_3 у відповідності до вимог діючого законодавства (а.с. 9, 75, 76).

Як вбачається з ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, посилаючись на викладені в позові обставини фактично зазначає кілька підстав для визнання спірного договору дарування недійсним:

1. Укладення договору дарування всупереч вимог ухвали Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2008 про визнання мирової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо зобов`язання оформити всі необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу і продати квартиру АДРЕСА_1 будь-якій третій особі;

2. Укладення договору дарування в наслідок помилки ОСОБА_2 щодо обставин, які мають істотне значення - щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, які закріплені в ухвалі про визнання мирової угоди та фактичне невиконання договору;

3. Укладення договору дарування внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Зі змісту договору дарування частини квартири від 16.07.2015 вбачається, що він укладений безпосередньо між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто без участі представників будь-якої з сторін.

02.10.2008 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час розгляду цивільної справи за позовом першого до другого про поновлення порушеного права та виділу частки із спільної часткової власності укладено мирову угоду, якою розподілено частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме за ОСОБА_2 визнано право власності на 18/54 частини даної квартири, а за ОСОБА_1 - 36/54 частини. Цією ж мировою угодою передбачено, що у разі її невиконання сторонами встановлюється трирічний строк для пред`явлення мирової угоди до виконання з дня її затвердження судом (а.с. 157, 158).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2008 мирова угода від 02.10.2008, яка набрала законної сила, визнана судом.

Відповідно до умов Мирової угоди, яку було надано для затвердження, передбачено, що строк виконання мирової угоди три роки з дня затвердження судом, у разі невиконання угоди сторонами (а.с. 78 зворот - 79).

Позивач ухвалу суду від 19.11.2008 про визнання мирової угоди до примусового виконання не пред`явив, з позовом про спонукання відповідача до її виконання до суду не звертався.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В Договорі дарування чітко прописані воля дарувальника, його розуміння умов та наслідків укладення договору, що виключає факт помилки; визначений предмет договору, закріплені умови прийняття майна, виникнення та перехід права власності, які дотримані сторонами. На підтвердження факту прийняття дару відповідачкою надані копія примірника спірного Договору, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований в день укладення Договору, технічний паспорт на квартиру, виготовлений за два тижні до укладення Договору.

Не може слугувати підставою для визнання Договору недійсним й порушення, на думку позивача, вимог ухвали Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2008 про визнання мирової угоди між позивачем та 1-м відповідачем за якою сторони зобов`язувались оформити всі необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу і продати квартиру АДРЕСА_1 будь-якій третій особі, розподіливши кошти, отримані від продажу, між собою пропорційно часткам у праві власності на вказану квартиру.

Невиконання умов мирової угоди не є підставою для визнання недійсним правочину, укладеного всупереч такій угоді, так як законом передбачені способи зобов`язання та спонукання до виконання мирової угоди сторони, яка ухиляється від цього.

Відповідно до умов Мирової угоди, в ній був встановлений трирічний термін для пред`явлення ухвали про її визнання до виконання в разі невиконання умов угоди сторонами, проте сторони не скористалися цим правом, а на момент укладення оспорюваного договору дарування минуло майже сім років з дати затвердження мирової угоди. Отже, на час укладення договору дарування минули як строки виконання мирової угоди, так і строки пред`явлення до виконання ухвали суду про її затвердження.

У статтях 12, 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України),

Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Така позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 16 березня 2021 року в справі № 133/2718/18, від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц, від 08 грудня 2021 року в справі № 466/8968/19.

Суд першої інстанції встановив, що спірний договір укладений у відповідності до ст. 203 ЦК України та позивачем не доведено, що спірний Договір має бути визнаний недійсним через порушення умов мирової угоди, визнаної судом ухвалою від 19.11.2008.

Таким чином, судом першої інстанції, враховуючи підстави та предмет позову, правильно встановлено недоведеність заявлених позивачем обставин для визнання спірного договору дарування недійсним, та як наслідок - відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Доводи апелянти висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2024 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук