КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року місто Київ

Справа № 757/39585/21-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2092/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О. В. (суддя-доповідач), Мазурик О. Ф., Немировської О. В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Артем`євої Ганни Олександрівни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2023 року (ухвалене у складі судді Хайнацького Є.С., повне судове рішення складено 12 жовтня 2023 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач-1, ДКСУ), Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач-2, ОГП), Державного бюро розслідувань (далі - відповідач-3, ДБР), у якому просила стягнути з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ДКСУ на користь позивача завдану відповідачем-2 та відповідачем-3 моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13.05.2021 у житловому приміщенні (будинку), яке належить їй на праві власності, було проведено обшук слідчими органу ДБР на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2021 у справі № 757/20513/21-к про надання дозволу на проведення обшуку. Під час обшуку слідчим вилучено майно, яке не входить до переліку, щодо якого надано судом дозвіл на обшук, у тому числі, три ноутбуки із зарядними пристроями. Зазначене майно правоохоронні органи незаконно утримували протягом двох місяців. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2021 у справі № 757/28888/21-к зобов`язано прокурора або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні № 0001254 від 08.07.2020 повернути ОСОБА_2 тимчасово вилучене майно у цьому кримінальному провадженні, зокрема, три ноутбуки позивача. Однак, прокурор у порушення норм КПК України направив це майно на експертизу за відсутності ухвали про накладення арешту на таке майно.

Крім того, позивач вважає, що проведений у її будинку обшук був незаконний оскільки інформація, що стала підставою для його проведення, не відповідала дійсним обставинам справи, була надуманою та неправдивою, оскільки отримана лише від одного джерела. Натомість слідчий ДБР не перевірив достовірність фактів, отриманих з такого джерел, а прокурор ОГП погоджуючи слідчому клопотання про надання дозволу на проведення обшуку, не здійснив перевірку наявності доказів, які свідчили б про зв`язок позивача із групою компаній, щодо яких відкрито кримінальне провадження, а слідчий суддя, не з`ясувавши всіх обставин справи, постановив незаконну ухвалу про надання дозволу на проведення обшуку.

Вищевказаними діями співробітників ОГП та ДБР позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях, які виразились у постійному перебуванні в стані напруженості, розчаруванні, порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків з оточуючими, погіршенні сімейних стосунків, негативних змінах в емоційному стані, позбавленні позивача можливості користуватись соціальними мережами та мережею Інтернет у зв`язку із чим просила стягнути компенсацію у розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, Артем`єва Г. О. в інтересах ОСОБА_2 06 грудня 2023 року подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2023 року скасувати та прийняти нове рішення яким стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 завдану Державним бюро розслідувань та Офісом Генерального прокурора моральну шкоду у розмірі 100 000 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права при ухваленні рішення судом першої інстанції. Вважає, що у випадку відсутності підстав для застосування спеціальної норми щодо відшкодування шкоди завданою бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури застосуванню підлягають загальні підстави для відшкодування моральної шкоди завданої органом державної влади.

Посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зазначає, що протиправність рішень, дій та бездіяльності державного органу, як один з елементів складу цивільного правопорушення, має підтверджуватися будь-якими доказами, може бути встановлена і підлягає встановленню господарським чи загальним судом у межах справи про відшкодування шкоди, а тому відсутність преюдиційного рішення адміністративного суду не може бути підставою для відмови у позові.

Вказує, що відповідачами, на яких покладений тягар спростування факту неправомірності своїх рішень, дій та бездіяльності, не доведено будь-якими доказами, що незаконні дії працівників правоохоронних органів не викликали у позивачки душевних страждань.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження у цій справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалу про відкриття апеляційного провадження разом із апеляційною скаргою ДКСУ та ДБР отримали 20 грудня 2023 року, а ОГП - 21 грудня 2023 року, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення (а. с. 25-27).

22 грудня 2023 року Державне бюро розслідувань надіслало відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення в повному обсязі через необґрунтованість викладених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Звертає увагу, що зобов`язання повернути тимчасово вилучене майно, яке не визнано речовим доказом та на яке не накладено арешт, не свідчить про незаконність проведення обушку, який був санкціонований ухвалою слідчого судді. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, а тому не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

22 грудня 2023 року Офіс Генерального прокурора надіслав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення в повному обсязі через необґрунтованість викладених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що ухвала слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку не була оскаржена позивачкою, а тому проведений обшук є законним, а дії посадових осіб правоохоронних органів є правомірними. Бездіяльність службових чи посадових осіб ОГП як одна зі складових цивільної відповідальності має підтверджуватися відповідним рішенням суду, проте позивачем таких доказів до суду першої інстанції не надано, що свідчить про безпідставність позовних вимог. Зазначає, що належним відповідачем у цій справі є Держава Україна, як учасник цивільних правовідносин, а не визначені позивачем відповідачі.

28 грудня 2023 року представником позивача - адвокатом Артем'євою Г.О. надіслано відповідь на відзив на апеляційну скаргу від ДБР, у якому просить вимоги апеляційної скарги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що ДБР не було наведено жодного аргументу, який би спростовував доводи апеляційної скарги в частині непричетності ОСОБА_2 до кримінального провадження, у рамках якого було проведено незаконний обшук.

10 січня 2024 року представником позивача - адвокатом Артем'євою Г.О. надіслано відповідь на відзив на апеляційну скаргу від ОГП, у якому просить вимоги апеляційної скарги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що ухвала слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку не оскаржувалася у зв`язку із тим, що нормами КПК України не передбачено можливість оскарження ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку на етапі досудового розслідування. Зазначає, що у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26лютого 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2021 у справі № 757/20513/21-к клопотання старшого слідчого другого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності Головного слідчого управління ДБР Каминіної А.О. про надання дозволу на проведення обшуку задоволено частково.

Зазначеною ухвалою, зокрема, надано слідчим слідчої групи та прокурорам групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0001254 від 08.07.2020 дозвіл на проведення обшуку в житловому приміщенні, де проживає ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , яке згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , з метою відшукання та вилучення речей і документів, що мають значення для досудового розслідування, містять відомості, які можуть бути використані як докази під час досудового розслідування, у тому числі, засобів мобільного зв`язку та комп`ютерної техніки, інших засобів зв`язку та сім-карток, флеш-накопичувачів інформації, оптичних (магнітних) чи паперових носіїв інформації, що містять відомості про вчинений злочин, за період з 01.05.2020 року по теперішній час, шляхом зняття копій інформації з електронних носіїв. Визначено строк дії ухвали до 18.05.2021 року включно.

Згідно з копією протоколу обшуку від 13.05.2021, складеного старшим слідчим ОВС Головного слідчого управління ДБР Камінським Д.В., у зв`язку з кримінальним провадженням № 0001254 від 08.07.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України (далі - КК України), на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2021 у справі № 757/20513/21-к, в період з 07 год. 41 хв. до 12 год. 12 хв., за участю оперуповноваженого ВАЗ ГОРВ Львівського прикордонного загону ОСОБА_3., ст. о/у ГОРВ КПВВ «Київ» Тараненка А.С., Король Г.О. та ОСОБА_2 , у присутності понятих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у зв`язку з відмовою (частковим виданням) того, що вимагається, дотримуючись вимог ст.ст. 223, 233, 234, 236 КПК України, проведено обшук у приміщеннях житлового будинку АДРЕСА_1 .

З указаного протоколу обшуку вбачається, що о 10 год. 27 хв. до місця проведення обшуку прибула ОСОБА_2 та її адвокат Король Г.О. Під час обшуку приміщення за вищевказаною адресою виявлено та вилучено три ноутбуки.

Згідно з копією опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 13.05.2021, що додається до протоколу обшуку, у приміщенні спальні № 2 на другому поверсі виявлено та вилучено ноутбук чорного кольору марки «DELL», модель ОРА-12/РА-2Е із зарядним пристроєм № FA65NE1-00; у приміщенні спальні № 3 - ноутбук чорного кольору марки «DELL», № 2, S/N 5NH0942 із зарядним пристроєм № LA65NS2-01 у вимкненому стані та ноутбук сірого кольору із написом «B IMPRESSION COMPUTERS» із зарядним пристроєм SBX4421, PBH1577.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2021 у справі № 757/28888/21-к скаргу адвоката Король Г.О. в інтересах ОСОБА_2 на бездіяльність уповноважених осіб ОГП, яка полягає у неповерненні вилученого під час обшуку 13.05.2021 майна у межах кримінального провадження № 0001254 від 08.07.2020, задоволено частково. Зобов`язано прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва у кримінальних провадженнях органів ДБР Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів ДБР та нагляду за його оперативними підрозділами ОГП Чернова В.В. або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні № 0001254 від 08.07.2020 повернути ОСОБА_2 тимчасово вилучене під час обшуку 13.05.2021 житлового приміщення де проживає ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме: ноутбук чорного кольору марки «DELL», модель ОРА-12/РА-2Е із зарядним пристроєм № FA65NE1-00; ноутбук чорного кольору марки «DELL», № 2, S/N 5NH0942 із зарядним пристроєм № LA65NS2-01; ноутбук сірого кольору із написом «B IMPRESSION COMPUTERS» із зарядним пристроєм SBX4421, PBH1577. У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) встановлено факт незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, внаслідок чого у позивача виникло б право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а відтак, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2021 у справі № 757/28888/21-к відновлено права позивача, зокрема, зобов`язано прокурора або іншу уповноважену особу повернути позивачу вилучене у неї майно.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За приписами ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду (не внаслідок незаконного засудження особи, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт), відшкодовується на загальних підставах.

За загальним правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зокрема, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Судом першої інстанції не було враховано ці норми, чим допущено неправильне застосування норм матеріального права.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Крім цього, апеляційний суд враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17, відповідно до якого питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд загальної юрисдикції за правилами позовного провадження самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 через його необґрунтованість, судом першої інстанції не було враховано, що правовою підставою для звернення позивачки до суду є, зокрема, неповернення їй вилученого майна, яке не входило до переліку майна, щодо якого прямо надано дозвіл відшукування в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року, а саме: трьох ноутбуків.

Таким чином, дії (бездіяльність) слідчого ГСУ ДБР щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0001254, є основним предметом доказування у цій справі.

Засади кримінального провадження, передбачені главою 2 КПК України, встановлюють, зокрема, верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, недоторканість права власності. За змістом ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.

Згідно зі ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

За правилами ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Згідно з ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року, у зв`язку із тим, що на вилучене майно не було накладено арешт, зобов`язано прокурора або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні № 0001254 від 08.07.2020 повернути ОСОБА_2 тимчасово вилучене під час обшуку 13.05.2021 житлового приміщення де проживає ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме: ноутбук чорного кольору марки «DELL», модель ОРА-12/РА-2Е із зарядним пристроєм № FA65NE1-00; ноутбук чорного кольору марки «DELL», № 2, S/N 5NH0942 із зарядним пристроєм № LA65NS2-01; ноутбук сірого кольору із написом «B IMPRESSION COMPUTERS» із зарядним пристроєм SBX4421, PBH1577.

Зазначена ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва не виконувалася протягом 2 місяців з 13.05.2021 по 13.07.2021. А тимчасово вилучене майно було повернуто ОСОБА_2 лише 13.07.2021, що підтверджується розпискою (том 2, а. с. 31)

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

За таких обставин судом першої інстанції залишено поза увагою бездіяльність слідчих ГСУ ДБР у кримінальному провадженні № 0001254 від 08.07.2020, що виявилася у безпідставному утриманні тимчасово вилученого майна ОСОБА_2 та тривалому невиконанні ухвали слідчого судді щодо зобов`язання повернути вилучене майно, та є підставою для спеціальної відповідальності держави за дії посадових осіб органів державної влади.

Апеляційний суд відхиляє доводи відзиву ОГП на апеляційну скаргу щодо неналежного кола відповідачів у справі оскільки у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) міститься висновок про те, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не дослідження судом першої інстанції незаконності ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2021 про надання дозволу на проведення обшуку, оскільки у рішенні суду зроблено правильний висновок із посиланням на правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17 про те, що суд у даній справі не може надавати оцінку доказам, здобутим у кримінальному провадженні, оскільки це не відповідатиме завданням цивільного судочинства. У зв`язку із цим, апеляційний суд не вбачає заподіяння моральної шкоди ОСОБА_2 самим фактом проведення обшуку у будинку позивачки, оскільки обшук був санкціонований ухвалою слідчого судді, який вмотивовано дійшов переконання про наявність підстав для задоволення клопотання слідчого про надання дозволу для проведення обшуку на тій стадії кримінального провадження.

Вирішуючи питання щодо наявності моральної шкоди, заподіяною бездіяльністю слідчих ГСУ ДБР, апеляційний суд враховує таке.

За приписами ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою варто розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Апеляційний суд вважає, що позбавлення ОСОБА_2 права власності на вилучені ноутбуки, які без належної правової підставі, утримувалися у слідчих ГСУ ДБР навіть після постановлення ухвали слідчим суддею, якою їх зобов`язано повернути тимчасово вилучене майно, спричинило ОСОБА_2 душевні страждання, що виявилися у психологічному напруженні, розчаруванні та незручностях яких вона зазнала у зв`язку із тимчасовим позбавленням права власності на своє майно. Бездіяльність слідчих ГСУ ДБР слід вважати протиправною, оскільки вона суперечить положенням КПК України, у відповідності з якими вони повинні діяти, а тому така поведінка здатна завдати певних душевних страждань ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Апеляційний суд враховує, що позивачка була 2 місяці позбавлена права власності на своє майно. При цьому для відновлення своїх прав вона вимушена була звертатися до суду зі скаргою на бездіяльність правоохоронних органів, що додало турбот у її повсякденне життя. Крім цього, навіть після отримання необхідного рішення (ухвали слідчого судді), воно не виконувалося майже місяць у зв`язку із чим вона була позбавлена відчуття правової визначеності щодо статусу свого майна, а її правомірні очікування у відновленні порушених прав не були виправданні через бездіяльність уповноважених осіб правоохоронних органів.

Разом із цим колегія суддів критично оцінює посилання позивачки на те, що вона зазнала приниження гідності, мала періодичне безсоння, сором перед сусідами, втратила впевненість у майбутньому, а також протягом двох місяців була позбавлена можливості виходу до соціальних мереж та мережі Інтернет, що порушило її нормальні життєві зв`язки, оскільки вказані обставини не підтверджуються матеріалами справи, а враховуючи відносну нетривалість порушення права позивачки, не можуть однозначно становити такий обсяг душевних страждань.

У справі Аміхалай проти Молдови (рішення ЄСПЛ від 20.04.2004, заява № 60115/00) зазначено, що сам факт визнання порушення є достатньою компенсацією моральної шкоди. Те саме зазначено у рішенні Білуха проти України (рішення ЄСПЛ від 09.11.2006, заява № 33949/02).

За таких обставин апеляційний суд вважає, що справедливим розміром компенсації моральної шкоди, завданої позивачці бездіяльністю уповноважених осіб Державного бюро розслідувань буде 2 000 грн. по тисячі гривень за кожен місяць позбавлення майна.

Таким чином, апеляційним судом встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права,а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

З огляду на це, рішення Печерського районного суду від 02 жовтня 2023 року підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги позивачка була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». Разом із цим, позивачкою заявлено вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково, а саме на 2 (два)відсотки (2000/100000), а тому на її користь з Державного бюджету України підлягає стягненню 400 (20000*0,02) грн.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 23, 386, 1167, 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13, 76-81, 141, 259, 263, 268, 374, 376, 381-384 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Артем`євої Ганни Олександрівни в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення такого змісту.

Позов ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 2 000 (дві тисячі) гривень у відшкодування моральної шкоди та 400 (чотириста) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Судді:О. В. Желепа
О. Ф. Мазурик
О. В. Немировська