ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 683/2038/23

Провадження № 22-ц/4820/494/24

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретарі судового засідання Дубова М.В.

з участю: прокурора, представника відповідача Бойка О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 683/2038/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Грицаєм Леонідом Миколайовичем, на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом Заступника керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО СТАР 2006» про витребування земельної ділянки.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року Заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури звернувся до суду із позовом в інтересах Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, в якому просив витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 та ТзОВ «Агро СТАР 2006» у комунальну власність Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, земельну ділянку площею 1,8044 га, кадастровий номер :05:025:0364, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області.

На підтримання заявлених позовних вимог, прокурор посилався, що 17 лютого 2020 року рішенням 35 сесії 7 скликання Губчанської сільської ради № 16 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 1,8044 га, кадастровий номер :05:025:0364, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області. 11 червня 2020 року рішення 35 сесії 7 скликання Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району № 20 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення та передачу їх у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки та передано у її власність ОСОБА_2 для ведення селянського господарства, що підтверджується Додатком № 1 до вказаного рішення. 18 червня 2020 року ОСОБА_2 після отримання земельної ділянки зареєстрував своє право власності на вищевказану земельну ділянку. 09 липня 2020 року ОСОБА_2 , відповідно до укладеного договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області Мельник Л.П., подарував земельну ділянку з кадастровим номером :05:025:0364 своєму сину ОСОБА_1 , який в цей же день зареєстрував своє право власності на неї. В подальшому, на підставі договору оренди № 24 ГУ від 16 липня 2020 року, вказану земельну ділянку, передала в оренду ТзОВ «Агро СТАР 2006» до 31 грудня 2030 року.

Однак в ході розслідування кримінального провадження № 0000015, було встановлено, що рішення № 16 від 17 лютого 2020 року та № 20 від 11 червня 2020 року фактично сесією Губчанської сільської ради не прийняті, оскільки за вказані рішення більшість депутатів від загального складу Ради, як то визначено ч.2 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування», не проголосували. Так Загальний склад Губчанської сільської ради становить 12 депутатів, більшість від загального складу депутатів становить 7 депутатів, однак за рішення № 16 від 17 лютого 2020 року фактично проголосував лише 1 депутат, а за рішення № 20 від 11 червня 2020 року 4 депутати, таким чином рішення №16 від 17 лютого 2020 року та № 20 від 11 червня 2020 року фактично сесією Губчанської сільської ради не прийняті.

Отже, спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності у власність ОСОБА_2 поза волею володільця, а ОСОБА_1 отримав у власність вказану земельну ділянку від особи, яка не мала права на її отримання та розпорядження нею, після чого розпорядився цією земельною ділянкою, передавши її в оренду ТОВ «АГРО СТАР 2006», то вона може бути витребувана у ОСОБА_1 та ТОВ «АГРО СТАР 2006» як добросовісних набувачів та повернута у комунальну власність Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2023 року позов Заступника керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області задоволено, витребовано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області земельну ділянку площею 1,8044 га, кадастровий номер :05:025:0364, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області (колишня територія Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області), витребовано у ТзОВ «АГРО СТАР 2006» на користь територіальної громади в особі Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області земельну ділянку площею 1,8044 га, кадастровий номер :05:025:0364, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області (колишня територія Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області).

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника адвоката Грицая Л.М. оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому просять його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апелянт вказує, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам представника відповідача, щодо відсутності підстав для представництва інтересів Старокостянтинівська міська рада, оскільки Старокостянтинівська міська рада, її виконавчий комітет є юридичною особою з відповідними повноваженнями та здійснюють свою діяльність відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вчиняють будь-яку діяльність не заборонену законом. У структурі міської ради існують різні відділи, у тому числі юридичний відділ, тому здійснювати представництво інтересів Старокостянтинівської міської ради Хмельницька окружна прокуратура не має правових та законних підстав. Твердження суду першої інстанції про те, що Старокостянтинівська міська рада фактично усунулася від здійснення заходів представницького характеру, спрямованих на усунення виявлених порушень та поновлення інтересів територіальної громади шляхом звернення до суду є безпідставними, крім того Старокостянтинівський міський голова у своєму листі вказував, що в міської ради відсутні будь-які відомості щодо виявлених порушень. Суд в своєму рішенні не спростував заперечення представник відповідачки щодо прямого порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», зокрема статті 23 та не підтвердив підстав для представництва інтересів Старокостянтинівської міської ради, прокуратурою в суді. Окрім того, Хмельницькій окружній прокуратурі про виявлене правопорушення було відомо у 2021 році, а повідомлення Хмельницька окружні прокуратура надала міській раді лише в березні 2023 року.

Також, представник ОСОБА_1 адвокат Грицай Л.М. посилається, що позовні вимоги Хмельницької окружної прокуратури базуються на припущення і не мають жодних належних і допустимих доказів, передбачених статтями 77-79 ЦПК України. В якості єдиного доказу на якому базуються позовні вимоги Хмельницької окружної прокуратури є висновок експерта від 25.11.2021 року № СЕ-19/123-21/7955-ПЧ судового експерта М.Басюка, проведеного на основі постанови про призначення почеркознавчої експертизи від 06.10.2021 року слідчого СВ Захарук В.В. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 10000015 від 17.06.2021 року, проте такого кримінального провадження не існує. Вказаний висновок експерта суперечить вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 з послідуючими змінами та доповненнями станом на 02.02.2023 року, а саме: пунктам 3.4, 4.12, 4.13 даної Інструкції, Закону України «Про судову експертизу».

Крім цього, представник апелянта звертає увагу, що рішення № 16 Губчанської сільської ради від 17.02.2020 Старокостянтинівського району Хмельницької області про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою ОСОБА_3 та рішення 37 сесії Губчанської сільської ради від 11.06.2020 затвердження проекту відведення з передачею у власність ОСОБА_3 є чинними та їх ніхто не скасовував, та не визнавав недійсними. У вказаних рішеннях не можливо встановити, яким же рішенням надавався дозвіл на виготовлення технічної документації (яке із 23 трьох питань) із землеустрою та, яким рішенням затвердили технічну документацію про передачу у власність відповідачки.

Також представник апелянта, вважає що суд першої інстанції допустив порушення вимог порушення вимог статтей 84, 95 ЦПК України відмовивши у задоволенні клопотання адвоката Грицая Л.М. від 09.11.2023 року про зобов`язання обов`язкової участі у справі Старокостянтинівської міської ради та витребуванні матеріалів кримінального провадження для їх співставлення з додатками до позовної заяви та дослідження.

У відзиві на апеляційну скаргу, заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Посилається, що прокурором належним чином доведено бездіяльність Старокостянтинівської міської ради та наявність факту порушення інтересів держави у даному спорі, Старокостянтинівській міській раді надавався розумний строк та достатній час для самостійного звернення з позовом до суду про що вірно зазначено у рішенні суду першої інстанції. Тому, твердження апелянта про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Старокостянтинівської міської ради в суді у даному спорі та ненадання розумного строку Старокостянтинівській міській раді для самостійного звернення до суду є хибними, необґрунтованими та не підтверджені жодними доказами. Щодо неналежного висновку експерта від 25.11.2021, позивач стверджує, що проведення почеркознавчих експертиз віднесено до компетенції судового експерта Басюка М.В., а складений ним висновок містить інформацію щодо предмета доказування у даній справі, а тому судом першої інстанції цей доказ вірно визнано належним і допустимим із врахуванням приписів ст. 77-80 ЦПК України. Крім того, Старокостянтинівський районний суд у мотивувальній частині рішення від 30.11.2023 повно й об`єктивно дослідив як сам висновок експерта, так і документи, на підставі яких була призначена та проведена почеркознавча експертиза та зробив вірний висновок про його допустимість і належність як доказу в даній справі.

Крім того, оскільки ОСОБА_2 отримав у приватну власність спірну земельну ділянку за відсутності відповідного рішення уповноваженого органу, а також відчужив її згідно договору дарування на користь ОСОБА_1 без законних підставі, тому вказана земельна ділянка підлягає витребуванню на користь Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, яка відповідно п. 24 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України та рішення сесії Старокостянтинівської міської ради N?25/2 VIII від 04.01.2021 є розпорядником спірної земельної ділянки. Щодо доводів представника апелянта в частині добросовісності набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку, судом першої інстанції вірно встановлено той факт, що спірну земельну ділянку надано у власність останнього на підставі рішення сесії Ради, яке фактично не приймалось, що свідчить про те, що спірна ділянка вибула з володіння її власника, держави, поза її волею.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її слід залишити без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом правильно встановлено, що загальний склад Губчанської сільської ради сьомого скликання на момент прийняття рішень щодо передачі ОСОБА_4 у власність спірної земельної ділянки становив 12 депутатів, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , в зв`язку з чим більшість від загального складу цієї сільської ради складає 7 депутатів.

14 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Губчанської сільської ради із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га, що розташована на території Губчанської сільської ради.

Рішенням 35 сесії 7 скликання Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району № 16 від 17 лютого 2020 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, що розташована на території Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району.

Згідно протоколу та поіменного голосування депутатів Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району 35 сесії 07 скликання за прийняття рішення № 16 від 17 лютого 2020 року про надання відповідачу ОСОБА_4 дозволу на розроблення документації із землеустрою проголосувало 7 депутатів: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Рішенням 37 сесії 7 скликання Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району № 20 від 11 червня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення комунальної власності, розташованої за межами населених пунктів Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району та передано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства згідно Додатку №1 до вказаного рішення, в тому числі - земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,8044 га із кадастровим номером :05:025:0364 ОСОБА_2 .

Згідно протоколу поіменного голосування депутатів Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району за прийняття рішення від 11 червня 2020 року про затвердження проектів відведення та передачу у власність громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства згідно Додатку №1 до вказаного рішення, в тому числі ОСОБА_4 проголосувало 5 депутатів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , депутати ОСОБА_7 , ОСОБА_8 утрималися від голосування за вказане рішення.

На підставі даного рішення державним реєстратором Старокостянтинівської райдержадміністрації 18 червня 2020 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 242.

Зазначені обставини щодо депутатів, що проголосували за прийняття цих рішень, відображені також у протоколах Губчанської сільської ради від 17 лютого та 16 червня 2020 року.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/123-21/7955-ПЧ від 25 листопада 2021 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0000015 від 17 червня 2021 року, підписи від імені ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у стовбці «підпис» у поіменних голосуваннях депутатів сільської ради щодо рішень від 17 лютого 2020 року виконані не ними, а іншими особами, а підписи від імені ОСОБА_10 у стовбці «підпис» у поіменних голосуваннях депутатів сільської ради щодо рішення від 11 червня 2020 року виконані не ОСОБА_10 , а іншою особою.

09 липня 2020 року ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарував земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,8044 га із кадастровим номером :05:025:0364 ОСОБА_1 , за яким було зареєстровано право власності на дану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі.

16 липня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АГРО СТАР 2006» укладено договір оренди землі, за умовами якого ОСОБА_4 передала ТОВ «АГРО СТАР 2006» вищевказану земельну ділянку в оренду до 31 грудня 2030 року.

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З дня набрання чинності пунктом 24 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (тобто з 27 травня 2021 року) передано сільським, селищним, міським радам повноваження з розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишаються у державній власності.

Згідно зі статтею 12 Земельного кодексу України (далі ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями ст.ст. 79-1, 84 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до частин першої та другої статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною першою статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з пунктом «в» частини третьої, частини п`ятої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 га.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За нормами ч. 9 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що за прийняття рішення 35 сесії 7 скликання Губчанської сільської ради № 16 від 17 лютого 2020 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність фактично проголосували лише двоє депутатів: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а за прийняття рішення 37 сесії 7 скликання Губчанської сільської ради №20 від 11 червня 2020 року про затвердження проекту землеустрою та передачу ОСОБА_4 у власність земельної ділянки проголосувало лише четверо депутатів: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 при необхідних семи голосів «за».

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вищевказані рішення сесії Губчанської сільської ради є такими, що не прийняті відповідно до вимог ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а тому не можуть розцінюватись як воля належного розпорядника земельною ділянкою, внаслідок чого з комунальної власності незаконно вибула земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 1,8044 га, кадастровий номер :05:025:0364, яка була незаконно передана у приватну власність ОСОБА_2 на підставі ст.118 ЗК України.

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, який підтримав Верховний Суд, зокрема у постановах від 13 вересня 2023 року у справа № 359/3912/15-ц (провадження № 61-3901св23), від 20 вересня 2023 року у справі № 206/2421/16-ц (провадження № 61-18150св21), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна (пункт 34).

Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21 (пункти 148-150).

Стосовно втручання у право на мирне володіння майном фізичної особи колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Відповідний принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

На думку суду, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави критеріям правомірного втручання в право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності українського народу, а органи державної влади здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в приватну власність із земель державної власності позбавляє український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 незаконно отримав земельну ділянку із земель державної власності, яку в послідуючому подарував ОСОБА_1 який в свою чергу передав спірну земельну ділянку в оренду ТОВ «АГРО СТАР 2006».

За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про зобов`язання відповідача повернути у власність держави спірну земельну ділянку є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок із земель державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, яке існувало до порушення права власності українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - територіальної громади на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, то суд апеляційної інстанції, вважає, що для відновлення права територіальної громади на земельну ділянку необхідно здійснити її витребування від добросовісного набувача, якими є ОСОБА_1 і орендаря ТОВ «АГРО СТАР 2006»

В даному конкретному випадку за обставин цієї справи витребування майна є законним та пропорційним заходом, є виправданим, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, а тому не є таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про витребовування спірної земельної ділянки від відповідачів, так як спірна земельна ділянка вибула із земель комунальної власності поза волею належного розпорядника і позовні вимоги щодо її витребування є обґрунтованими та доведеними.

Доводи апеляційної скарги, що відсутні підстави на представництво інтересів Старокостянтинівської міської ради в суді прокурором та такі підстави не встановлені судом першої інстанції слід відхилити.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності на господарювання, тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 3 ч. 5 ст. 56 ЦПК).

У подібних спірних правовідносинах 26.06.2019 року Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок відповідно до якого наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший, другий і третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15.12.2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15.12.2017 року.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (п. 67-70 постанови Великої Палата Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц, провадження № 14-104 цс 19).

В позовній заяві прокурор обґрунтовує своє звернення до суду тією обставиною, що розпочата процедура реорганізації Губчанської сільської ради шляхом її приєднання до Старокостянтинівської міської ради, яка відповідно є правонаступником прав та обов`язків Губчанської сільської ради.

Як вбачається з матеріалів справи прокурор в березні 2023 року звертався з відповідними листами до Старокостянтинівської міської ради з приводу виявлених порушень, однак ніяких заходів не приймалось, а Старокостянтинівська міська рада повідомила прокурора, що в неї відсутня можливість подання відповідних позовів до суду про витребування земельних ділянок.

За таких обставин, слід дійти висновку про неналежне виконання органом місцевого самоврядування захисту інтересів держави, в тому числі інтересів Стярокостянтинівської громади, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів у спірних земельних правовідносинах, а тому на думку колегії суддів, враховуючи характер і суспільну значимість спірних правовідносин, прокурор належним чином обґрунтував підстави для звернення до суду з позовом на захист інтересів держави.

Також суд відхиляє посилання апелянта на те, що висновок експерта у межах кримінального провадження №10000015, не є належним доказом по справі, проведений в межах кримінального провадження, якого не існує, та суперечить Інструкції про призначення та проведення судових експертиз.

У номері кримінального провадження судовим експертом допущена описка, а із наданих прокурором письмових доказів, зокрема, постанови про призначення судової почеркознавчої експертизи від 06.10.2021, постанов про відібрання експериментальних зразків підпису для проведення судової почеркознавчої експертизи від 02.09.2021, протоколів отримання зразків для експертизи від 02.09.2021 та 05.09.2021, вбачається, що вказана експертиза проведена саме у межах кримінального провадження № 0000015 від 17 червня 2021 року.

Крім того як вбачається з матеріалів справи, а саме постанов про відібрання експериментальних зразків підпису для проведення судової почеркознавчої експертизи від 02.09.2021, протоколів отримання зразків для експертизи від 02.09.2021 та 05.09.2021, самого висновку експерта вільні та експериментальні зразки підписів були відібрані та надані експерту, були предметом дослідження, що відповідає вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз.

В свою чергу відповідач жодних інших висновків експерта чи спеціаліста на спростування письмового доказу - судової почеркознавчої експертизи від 25.11.2021 суду не надав, отже таким чином на підставі інших належних та допустимих доказів не довів необґрунтованість чи неправомірність даного експертного висновку.

Інші докази апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги на вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Грицаєм Леонідом Миколайовичем, залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний судове рішення складено 04 березня 2024 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук Т.В. Спірідонова