Номер провадження: 22-ц/813/219/24
Справа № 501/1817/16-ц
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Заїкіна А.П.,

Назарової М.В.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 адвоката Сєдової Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Латій Олени Вікторівни на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Смирнова В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, встановлення порядку користування житловим приміщенням та стягнення грошової компенсації, а також за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно,

встановив:

28.07.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , та уточнивши позовні вимоги 02.07.2018 року (т.2, а.с.42-44), просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме: 22/50 частки житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , земельну ділянку розміром 0,0308 га (кадастровий номер :04:001:0076), яка розташована: АДРЕСА_1 , земельну ділянку розміром 0,0463 га, кадастровий номер :04:001:0077, яка розташована: АДРЕСА_1 , автомобіль CHEVROLET ЕРІСА, двигун НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , темно-сірого кольору, наступним чином:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 11/50 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. «А», розмір жилої площі становить -41,0 кв.м., сарай літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Ж», душ літ. «З», №1 - огорожа, №2 - ворота, №3 - ворота, №4 - цистерна, 1- дворове покриття, 11 - цистерна, загальна площа - 78,5 кв.м., розташований на земельній ділянці приватної власності площею 1588 кв.м. зокрема житлового будинку літ. А: 2-1- коридор - 8,8 кв.м., 2-2 - жила - 10,1 кв.м., 2-3 - жила 8,4 кв.м., 2-4-кухня - 11,5 кв.м., 2-5 - санвузол - 4,0 кв.м., дворові споруди: літ.Б- сарай, літ.»3» - душ, №3 - ворота, №4 цистерна (далі - спірний житловий будинок);

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0308 га, кадастровий номер :04:001:0076, по АДРЕСА_1 (далі спірна земельна ділянка № НОМЕР_3 );

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0463 га (кадастровий номер :04:001:0077), по АДРЕСА_1 (раніше - м. Іллічівськ), Одеської області (далі спірна земельна ділянка № НОМЕР_4 );

- припинити право власності ОСОБА_1 на 11/50 частин спірного житлового будинку та стягнути з ОСОБА_2 у якості грошової компенсації на користь ОСОБА_1 вартість 11/50 частин цього спірного живого будинку у розмірі 262 тис.500 грн.;

- припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку спірно земельної ділянки № 1, та стягнути з ОСОБА_2 у якості грошової компенсації на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частки спірної земельної ділянки №м НОМЕР_3 у розмірі 42 500,00 грн.

- припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку спірної земельної ділянки № 2 та стягнути з ОСОБА_2 у якості грошової компенсації на користь ОСОБА_1 у розмірі 63 887,98 грн.;

- стягнути з ОСОБА_2 у якості грошової компенсації за автомобіль CHEVROLET ЕРІСА, двигун НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_2 , який теж був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини автомобілю CHEVROLET ЕРІСА, двигун НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , у розмірі 79 695,00 грн.;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати (т.1, а.с.3-4, 208-209, т.2, а.с.42-44).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 21.07.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

14.01.2010 року на спільні кошти сторони придбали 22/50 частки спірного житлового будинку.

Крім того на спільні кошти придбана земельна ділянка під належною частиною домоволодіння від 07.08.2008 року.

В 2010 році сторони на спільні кошти побудували будинок, та на час надання позову зазначений будинок не зданий в експлуатацію.

05.12.2007 року подружжя на спільні кошти придбало автомобіль CHEVROLET ЕРІСА, двигун НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_2 , темно-сірого кольору, д.н. НОМЕР_6 .

Оскільки рішенням Іллічівського міського суду Одеської області 08.08.2012 року шлюб між сторонами було розірвано, а також осилаючись на те, що вирішити питання поза судовим шляхом неможливо, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

03.05.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 (т.2, а.с.5-8), в якому просив:

- визнати право особистої власності на 22/50 частки спірного житлового будинку;

- визнати право особистої власності на спірну земельну ділянку площею № 1;

- визнати право особистої власності на спірну земельну ділянку № НОМЕР_4 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати у справі (т.2, а.с.5-8).

Зустрічний позов було обґрунтовано тим, що нерухоме майно набуте ним за час шлюбу за кошти, що належали йому особисто, а тому в сенсі ст. 57 СК України спірне нерухоме майно є його особистою приватною власністю.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, встановлення порядку користування житловим приміщенням та стягнення грошової компенсації були задоволені частково.

Поділено спільне сумісне майно подружжя, а саме: 22/50 частки спірного житлового будинку, спірну земельну ділянку № НОМЕР_3 , спірну земельну ділянку № НОМЕР_4 , автомобіль CHEVROLET ЕРІСА, двигун НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , темно-сірого кольору наступним чином:

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 11/50 частин спірного житлового будинку.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки № 1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки № 2.

Стягнуто з ОСОБА_2 в якості грошової компенсації за автомобіль CHEVROLET ЕРІСА, двигун НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_2 , який теж був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини автомобілю CHEVROLET ЕРІСА, двигун НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , у розмірі 79 695,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 475,63 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 було відмовлено.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно було відмовлено (т.2, а.с.134 -137).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Латій О.В. ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 вересня 2020 року, ухвалення нового судового рішення, яким первісний позов залишити без задоволення, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.142-151).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Сєдова Л.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від 18 вересня 2020 року - залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (т.2 а.с.186-188).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.09.2023 року заяву про самовідвід колегії суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І. було задоволено та відведено від розгляду даної справи колегію суддів у складі суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І. (т.3, а.с.85-86).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Заїкін А.П., Назарова М.Ю. (т.3, а.с.88).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Подружжя розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суд також виходив із того, що згідно ст.ст. 69 - 72 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України, ст.ст. 325, 368, 372 ЦК України.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів і вважає, що майно, яке набуто подружжям ОСОБА_4 в період шлюбу між ними, є їх спільною сумісною власністю і підстав вважати це спірне майно особистою приватною власністю відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Разом з тим, на думку колегії суддів позивач за первісним позовом ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності за захистом своїх прав, а тому в задоволенні її позовних вимог має бути відмовлено саме з цих підстав.

Такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а заміна сторін у зобов`язанні, згідно ст. 262 ЦК України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 26.06.2019 року звертався до суду першої інстанції з заявою про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності (т.2, а.с.48-49), однак суд першої інстанції не звернув на зазначену заяву уваги ні в оскаржуваному судовому рішенні, ні іншим шляхом.

Аналогічну заяву про застосування строку позовної давності відповідач ОСОБА_2 вказав і у своєму відзиві від 03.05.2019 року на позовну заяву (т.1, а.с.213-215).

Так, обгрунтовуючи свою заяву ОСОБА_2 посилався на те, що первісний позивач ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя ще в 2012 році. В рахунок розподілу спільного мана подружжя ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 грошові кошти, після чого вона надала до суду заяву про залишення її позову без розгляду.

Саме після цього, ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 23 січня 2013 року, позовні вимоги ОСОБА_1 були залишені без розгляду (1, а.с.227).

Доказів того, що ОСОБА_2 сплатив грошові кошти ОСОБА_1 в рахунок розподілу спільного сумісного майна подружжя ні ОСОБА_2 , ні його представник до суду не надали.

Разом з тим, матеріали справи мають копію позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя ОСОБА_4 від 25.06.2012 року (т.1, а.с.223-225), копію ухвали суду від 23 січня 2013 року про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду (т.1, а.с.227).

Зазначені обставини безумовно свідчать про те, що до суду за захистом своїх прав ОСОБА_1 мала звернутись до 25.06.2015 року, оскільки як найменше з 25.06.2012 року вона дізналась про порушення її прав, про що вказано в її позовній заяві від 25 червня 2012 року, однак звернулась вона до суду лише 28.07.2016 року, у зв`язку з чим пропустила строк позовної давності для захисту своїх прав, про застосування якого просив ОСОБА_2 як в суді першої інстанції, про що вказано вище, так і в суді апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 265 ЦК України залишення позовної заяви без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно практики Верховного Суду, яка викладена в постанові його Великої Палати від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження 14-252цс18), позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Дані правові висновки викладені також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

З цих підстав, колегія суддів зазначає, що право або охоронюваний законом інтерес первісного позивача ОСОБА_1 , за захистом якого вона звернулась по даній справі, дійсно порушені і підлягають задоволенню, але в їх задоволенні слід відмовити через пропуск строку позовної давності.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти первісної позовної заяви ОСОБА_1 , оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , доводи апеляційної скарги його в цій частині не спростовують, оскільки рішення суду в цій частині ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Що стосується первісних позовних вимог ОСОБА_1 , то колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в цій частині скасувати і ухвалити у справі нове судове рішення - про відмову в задоволенні первісних позивних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

У відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне перерозподілити між сторонами судові витрати та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у загальному розмірі 5 458,61 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.п.1, 2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Латій Олени Вікторівни задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 вересня 2020 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і стягнення з ОСОБА_2 судового збору в розмірі 5 475,63 грн., скасувати і прийняти в цій частині постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

В іншій частині рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 вересня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у загальному розмірі 5 458,61 грн. (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят вісім гривень 61 копійку).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.03.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

А.П. Заїкін

М.В.Назарова