ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/7121/23

Провадження № 22-ц/4820/633/24

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю представників відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/7121/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і вимушеного прогулу, зобов`язання видати довідку та стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення представників відповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.12.2022 по 20.12.2022 в сумі 2168,92 грн; середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.12.2022 по 18.01.2023 в сумі 14640,21 грн; зобов`язати відповідача видати ОСОБА_1 довідку про її роботу із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи, розміру заробітної плати, всіх нарахованих, виплачених та відрахованих сум із зазначенням окремо кожного виду оплати (щомісячно) за період з 10.07.2003 по 20.12.2022; стягнути з АТ «Українська залізниця» 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що з липня 2003 року вона працює на підприємствах залізничного транспорту, правонаступником яких є АТ «Укрзалізниця», на різних посадах, а з 27.05.2019 - на посаді майстра дільниці зовнішнього та внутрішнього миття та прибирання пасажирських вагонів виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Хмельницький філії «Пасажирська компанія». 16.12.2022 наказом начальника виробничого підрозділу вагонної дільниці станції Хмельницький АТ «Укрзалізниця» її звільнено з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України. В день звільнення позивачка наполягала на отриманні копій всіх документів (наказу про звільнення, актів, протоколів нарад та інших) на підставі яких її було звільнено, оскільки не погодилась із звільненням і бажала його оскаржити. Однак, відповідач відмовив у наданні копій цих документів, мотивуючи це тим, що вказана інформація є інформацією з обмеженим доступом. Також в день звільнення їй не були виплачені належні їй суми заробітної плати. 19.12.2022 позивачка відправила поштою до АТ «Укрзалізниця» заяву з проханням, в тому числі, виплатити всі належні їй суми, надіслати поштою копію наказу про звільнення та довідку про роботу із зазначенням всіх виплат та відрахувань за весь період її роботи (помісячно). 18.01.2023 поштою вона отримала копію наказу про звільнення від 16.12.2022, трудову книжку, копію платіжної відомості №378 від 19.12.2022 та лист начальника вагонної дільниці станції Хмельницький №ПКВЧ-3-01-06/5 від 17.01.2023 про те, що розрахунок з нею проведений 20.12.2022 шляхом перерахування коштів через банківську установу на її картковий рахунок. Також, 19.01.2023 листом філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» №ПК-5/11 від 09.01.2023 її було повідомлено про те, що вона відмовилась 16.12.2022 отримати копію наказу про звільнення та з нею проведений розрахунок відповідно до платіжної відомості від 19.12.2022 №378. Таким чином, 20.12.2022 їй виплачено не оспорювані роботодавцем суми, а 18.01.2023 надіслано копію наказу про звільнення від 16.12.2022, але довідку про роботу із зазначенням всіх виплат та відрахувань за весь період її роботи у товаристві відповідачем не надано. Вважає, що за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 17.12.2022 по 20.12.2022 з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2198,92 грн із розрахунку середньоденної заробітної плати 542,23 грн, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 23.12.2022 по 18.01.2023 в сумі 14460,21 грн, оскільки відповідачем незаконно було відмовлено у видачі копій документів, на підставі яких позивачку було звільнено. Крім того, відповідач не повідомив її про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні із зазначенням кожного виду виплати, на її вимогу не надіслав довідку про роботу, тому слід зобов`язати відповідача видати таку довідку із зазначенням відомостей, передбачених ст.ст. 49, 116 КЗпП України. Зазначає, що внаслідок порушення роботодавцем її трудових прав, а саме затримкою розрахунку при звільненні та видачі наказу про звільнення, невидачею довідки, їй заподіяно моральну шкоду, яку позивачка оцінює у 5000 грн та просить стягнути з відповідача.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 28.12.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання надання довідки про роботу та моральної шкоди відмолено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не в повній мірі встановлені всі обставини справи та порушені норми матеріального права, а саме, суд під час ухвалення рішення не врахував, що роботодавець не виплатив ОСОБА_1 заробітну плату у день її звільнення, не надав копію наказу про звільнення всупереч частини 5 статті 235 КЗПП України та довідки про роботу із зазначенням всіх виплат та відрахувань за період її роботи (помісячно), що відповідно дає підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Про акти від 16.12.2023 про відмову від отримання наказу про звільнення позивачці не було відомо, за її присутності такі акти не складались, їх копії позивачці не надсилались, тому, вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано взяв їх до уваги. Посилання відповідача на відмову в отриманні позивачкою 16.12.2023 копії наказу про звільнення не звільняють роботодавця від обов`язку видати цей наказ відповідно до отриманої ним заяви про видачу наказу. Копію наказу про звільнення від 16.12.2023 позивачка отримала 18.01.2023, тому вина роботодавця у затримці видачі (надсилання) копії такого наказу про звільнення є доведеною. Таким чином, відповідач відповідно до вимог частини 5 статті 235 КЗпП України повинен сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.12.2022 по 18.01.2023 в розмірі 14640,21 грн із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 542,23 грнза 27 робочих днів. Крім того, заробітну плату при звільненні їй перераховано Акціонерним товариством «Українська залізниця» на платіжну картку лише 20.12.2022, тому вона має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог 117 КЗпП України за період з 17.12.2022 по 20.12.2022 в розмірі 2168,92 грн (середньоденна заробітної 542,23 грн х 4 робочих дні). Також, роботодавець не повідомив позивача про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати, та на вимогу позивача їх не надав належним чином оформлену довідку про роботу на підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи, розміру заробітної плати, всіх нарахованих, виплачених та відрахованих сум із зазначенням кожного виду виплати (помісячно) за період з 10.07.2003 по 20.12.2022.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги, необхідністю погодження платежу з відповідними службами департаменту та несправністю комп`ютерної програми - електронного журналу руху грошових коштів, оскільки обов`язок своєчасно провести розрахунок при звільненні законом покладено на відповідача, який зобов`язаний забезпечити належну роботу всіх відповідальних осіб та технічних засобів і програм. Факт звільнення позивача 16.12.2023 (проведення наради, складання актів, роздруківка протоколів та наказів тощо) підтверджує, що діяльність підприємства відбувалась у звичайному режимі. Зазначає, що в результаті таких незаконних дій відповідача їй завдано моральної шкоди.

Від АТ «Українська залізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначив, що в день звільнення позивачка з наказом про звільнення №111/ос від 16.12.2022 була ознайомлена, відмовилась його отримувати в присутності свідків, що підтверджується актом, складеним 16.12.2022. Відповідач в день звільнення повторно о 15:48 пропонував ОСОБА_1 отримати копію наказу про звільнення. Однак, позивачка від підпису в наказі відмовилась, а також відмовилась від його отримання, від підпису в журналі обліку трудових книжок, отримання трудової книжки, та підпису в картці П-2, на що двічі були складені акти про її відмову в присутності свідків. Вказує, що відповідач вживав всі необхідні заходи для отримання документів працівником, однак позивачка, діючи на власний розсуд, свідомо відмовлялась від їх отримання без поважних причин. Наведені факти свідчать про те, що вини роботодавця у видачі наказу про звільнення та трудової книжки немає, а відтак немає підстав для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, заяву про отримання копії наказу позивачка 19.12.2022 направила поштою до м. Київ в АТ «Українська залізниця», хоча трудовий договір укладався з неї у м. Хмельницькому в вагонній дільниці станції Хмельницький. Такі дії позивачки свідчать про свідоме збільшення періоду вимушеного прогулу.

Також заперечує проти стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Зазначає, що на момент звільнення, 16.12.2022 роботодавець станом на 15:18 год. здійснив розрахунок повної суми заробітної плати при звільненні та реєстрацію цієї оплати по філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця», що підтверджується електронним журналом руху грошових коштів. Станом на 19.12.2022 електронний журнал руху грошових коштів відобразив погодження платежу з відповідними департаментами АТ «Українська залізниця», оформлення платіжної відомості 19.12.2022 № 378 та виплату розрахованої суми позивачці 20.12.2022. У зв`язку з перебоями у бухгалтерській та фінансовій електронних системах забезпечення АТ «Українська залізниця» 16.12.2022 та 19.12.2022 відбувся функціональний збій електронного журналу руху грошових коштів, що підтверджується витягом з електронного журналу по АТ «Українська залізниця» та статистичними даними веб-ресурсу про оголошення повітряної тривоги на Хмельниччині та в м. Києві у ці дні, під час якої працівники АТ «Українська залізниця» перебували в укриттях. Про відсутність вини роботодавця у затримці проведення повного розрахунку свідчить і те, що за першої можливості розрахунок був здійснений. Також зазначає, що позивачці була надана довідка про роботу ОСОБА_1 із зазначенням спеціальності, посади, часу роботи, розміру заробітної плати, всіх нарахованих, виплачених та відрахованих сум із зазначенням окремо по кожному виду виплати (щомісячно) за період з 10.07.2003 по 20.12.2022.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її слід задовольнити частково.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи , недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими , невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи , порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 27 травня 2019 року працювала на посаді майстра дільниці зовнішнього та внутрішнього миття та прибирання пасажирських вагонів виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Хмельницький філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Наказом начальника виробничого підрозділу вагонної дільниці станції Хмельницький філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» №111/ос від 16 грудня 2022 року трудовий договір із ОСОБА_1 припинено та звільнено її із займаної посади 16.12.2022 на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов`язків.

Згідно з актом від 16 грудня 2023 року, складеним комісією у складі начальника відділу кадрів Маркевича В.В. , заступника начальника Казновського Р.Л., юрисконсульта Самбір І.О. , інженера Мокрицької Н.С. , голови ПК Півторака В.М., майстер ОСОБА_1 відмовилась від підпису в наказі №111/ос від 16.12.2022 про звільнення з роботи, в журналі обліку трудових книжок, від отримання трудової книжки та від підпису в картці П-2.

Згідно з повторним актом від 16.12.2022, складеним комісією у складі начальника відділу кадрів Маркевича В.В., заступника начальника Казновського Р.Л., юрисконсульта Самбір І.О. , інженера Мокрицької Н.С. , о 15 год. 47 хв. ОСОБА_1 повторно відмовилась від отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення.

19.12.2022 ОСОБА_1 звернулась до роботодавця із заявою, у якій просила виплати належні їй суми при звільненні, а також надіслати поштою копію наказу про звільнення від 16.12.2022, трудову книжку, довідку про роботу з зазначенням всіх виплат та відрахувань за весь період роботи у товаристві та інші документи згідно з переліком.

Листом начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Хмельницький філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 17.01.2023, у відповідь на заяву позивачки відповідно до Закону України «Про звернення громадян» надіслано їй трудову книжку, копію наказу про звільнення, копію платіжної відомості від 19.12.2022 №378. У листі відповідач також зазначив, що 16.12.2022 позивачка була ознайомлена із наказом від 16.12.2022 №111/ос, проте від підпису в даному наказі та отримання його копії відмовилась, про що було складено акт. В день звільнення ОСОБА_1 пропонувалось видати трудову книжку, але від її отримання вона відмовилась, про що було складено акт. Розрахунок з ОСОБА_1 проведений 20.12.2022 шляхом перерахування коштів через банківську установу на її картковий рахунок відповідно до платіжної відомості від 19.12.2022 №378.

Згідно з платіжною інструкцією від 20.12.2022 №334101 ОСОБА_1 виплачено розрахункові кошти в сумі 32396,94 грн.

Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено, що 16 грудня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади майстра дільниці зовнішнього та внутрішнього миття та прибирання пасажирських вагонів виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Хмельницький філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця», однак в день звільнення - 16.12.2022 відповідач не повідомив ОСОБА_1 про нараховані та виплачені суми при звільненні, не провів з нею розрахунок всіх належних їй при звільненні сум, кошти виплатив лише 20.12.2022.

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Посилаючись на порушення норм трудового законодавства, позивачка просила суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 17.12.2022 по 20.12.2022 у розмірі 2168,92 грн.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

При недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для нього настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20, від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.

При цьому, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №755/12623/19).

Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача рішення про звільнення позивача з роботи було прийнято близько 14.00-15.00 16.12.2022 і в цей же день біля 15.00 було видано відповідний наказ.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 16.12.2022 станом на 15:18 год. здійснив розрахунок заробітної плати при звільненні на суму 32396,94 грн, та реєстрацію цієї оплати по філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця», що підтверджується електронним журналом руху коштів. 17 та 18 грудня 2022 року (вихідні дні) фінансові операції не здійснювались.

19 грудня 2022 у електронному журналі руху коштів відображено погодження платежу з відповідними службами департаменту АТ «Українська залізниця» та оформлення платіжної відомості від 19.12.2022 № 378.

20 грудня 2022 року позивачці була виплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 32396,94 грн згідно з платіжним дорученням від 20.12.2022 №334101.

Отже, відповідач своєчасно не здійснив із працівником розрахунок при звільненні, не виконав вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивачки сум у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, тому він повинен відшкодувати позивачці майнові втрати, яких вона зазнала внаслідок несвоєчасного здійснення з нею розрахунку з боку роботодавця.

Колегія суддів звертає увагу, що закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, саме в день звільнення.

Заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема, на відсутність його вини в затримці розрахунку оскільки 16.12.2022 неодноразово оголошувалась повітряна тривога на Хмельниччині та у м. Києві, що привело до зміни режиму роботи підприємства, а також відбувся збій в бухгалтерській та фінансовій електронних системах, що, на думку відповідача, є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.

Отже, роботодавцю необхідно було довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У справі, яка переглядається, АТ «Українська залізниця» не довело обставин, які унеможливили своєчасно виплатити позивачці належних їй при звільненні сум, зокрема, що порушення строків виплати цих сум сталося внаслідок непереборної сили, тому роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Посилання відповідача на неодноразове оголошення 16.12.2022 по Хмельницькій області повітряної тривоги, що призвело до зміни режиму роботи товариства, адже працівники під час повітряних тривог перебувають в укриттях, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з карти повітряних тривог по Хмельницькій області за 16.12.2022, вона тривала лише у першій половині дня. Тобто, протягом другої половини робочого дня відповідач мав об`єктивну можливість здійснити всі необхідні дії для проведення розрахунку.

Доводи відповідача про збій в бухгалтерській та фінансовій електронних системах забезпечення АТ «Українська залізниця» не підтверджені жодними належними доказами, а тому колегією суддів до уваги не беруться.

Наданий відповідачем електронний журнал руху коштів відображає період проведення розрахунку та дати погодження його з фінансовими відділами АТ «Українська залізниця». Однак, необхідність такого погодження не може позбавляти працівника на отримання у день звільнення виплат, що передбачені КЗпП України.

Отже, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте, колегія суддів не погоджується із заявленими позивачкою періодом та сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат,що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків, заробітна плата ОСОБА_1 за два останні місяці роботи перед звільненням, зокрема, за жовтень 2022 року склала 13256,00 грн, за листопад 2022 року - 9517,72 грн.

Робочі дні у жовтні 2022 року - 20, робочі дні у листопаді 2022 року - 22.

Середньоденна заробітна плата складає (13256,00 грн + 9517,72 грн) : 42 робочих дні) = 542,23 грн.

При цьому, ОСОБА_1 звільнено 16.12.2022 (п`ятниця), 17.12.2022 та 18.12.2022 вихідні дні, 19.12.2022 понеділок робочий день, кошти позивачці виплачено 20.12.2022. Таким чином, відповідно до пункту 8 Порядку №100 розрахунок середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні має бути проведено за один робочий день - 19.12.2022.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 542,23 грн х 1 день = 542,23 грн.

За таких обставин з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за один робочий день - 19.12.2022 у розмірі 542,23 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 542,23 грн.

Щодо несвоєчасної видачі позивачці копії наказу про звільнення, та стягнення в зв`язку з цим середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів при вирішенні даних вимог виходить з наступного.

Відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Позивачка посилається на те, що вона в день звільнення наполягала на видачі їй копії наказу про звільнення, проте роботодавцем їй в цьому було відмовлено, однак вказані твердження спростовуються наявним в матеріалах справи актом від 16.12.2022, складеним комісією у складі начальника відділу кадрів Маркевича В.В., заступника начальника Казновського Р.Л., юрисконсульта Самбір І.О. , інженера Мокрицької Н.С. , голови ПК Півторака В.М., згідно з яким ОСОБА_1 від підпису в наказі №111/ос від 16.12.2022, в журналі обліку трудових книжок, від отримання трудової книжки та підпису в картці П-2 відмовилась. Крім того, згідно з повторним актом від 16.12.2022, складеним о 15 год. 47 хв. ОСОБА_1 повторно відмовилась від отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 була обізнана про дату та підставу свого звільнення, однак на неодноразові пропозиції роботодавця отримати копію наказу про звільнення та трудову книжку, маючи фактичну можливість їх отримати у день звільнення - 16 грудня 2022 року, безпідставно відмовлялась від отримання цих документів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами винних дій відповідача у затримці видачі їй копії наказу про звільнення, також як і не доведено, що вона дійсно вчинила всі можливі дії для отримання вказаних документів, а відповідач при цьому чинив їй перешкоди.

Натомість відповідачем підтверджено відповідними актами відмову ОСОБА_1 отримати в день звільнення копію наказу про звільнення та за першою ж заявою позивачки про надіслання вказаних документів на її поштову адресу АТ «Українська залізниця» їх надіслало. Дані письмові докази позивачем жодним чином не спростовано

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не довела, що затримка видачі копій затребуваних нею документів сталася саме з вини відповідача. У свою чергу роботодавець вживав необхідні заходи для отримання документів позивачкою, яка діючи на власний розсуд, свідомо відмовилась від їх отримання без поважних причин.

При цьому, чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця надсилати працівнику на його поштову адресу копії наказу про звільнення у випадку відмови працівника в день звільнення під час виконання трудових обов`язків від отримання копії такого наказу. Така копія наказу була направлена позивачці в строк, передбачений Законом України «Про звернення громадян», за її заявою.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про те, що вина роботодавцяу затримці видачі копії наказу про звільнення є не доведеною.

Відсутність доказів вини роботодавця у невиконанні обов`язку щодо видачі копії наказу про звільнення працівнику унеможливлює покладення на останнього відповідальності у вигляді сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі частини п`ятої статті 235 КЗпП України, оскільки не встановлено умисних, винних дій роботодавця у затримці видачі позивачі копії наказу про звільнення.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позовних вимогах щодо видачі довідки за весь період її роботи у товаристві (щомісячно), оскільки зазначеного обов`язку у день звільнення, відповідно до норм КЗпП України, роботодавець не має, а в період розгляду справи в суді першої інстанції позивачці на її вимогу було надано довідки про заробітну плату за весь період її роботи у АТ «Українська залізниця» з 2003 року по 2022 рік помісячно. Також їй було надано відомості про розмір її заробітної плати за час роботи на підприємстві.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, то статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» роз`яснив, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19).

Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Колегія суддів вважає, що в зв`язку з недоведеністю позивачкою свої вимог щодо неправомірних дій відповідача при її звільненні, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

При цьому, оскільки затримка розрахунку при звільненні фактично складає лише один день, то відсутні підстави вважати, що за такий короткий проміжок часу ОСОБА_1 спричинено моральні страждання та в неї виникла необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи, дав їм належну правову оцінку, висновки суду обґрунтовані в цій частині, підтверджуються письмовими доказами.

Натомість, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є помилковими, не ґрунтуються на нормах закону, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог частково та стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 542,23 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності рішення суду першої інстанції в частині відмовив в задоволенні інших позовних вимог з підстав, вказаних в мотивувальній частині постанови слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 382, 384, 389, 390ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 грудня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 542,23 грн (п`ятсот сорок дві гривні 23 коп.) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В решті цих позовних вимог відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 березня 2024 року.

Судді А.М. Костенко Р.С. Гринчук Т.В. Спірідонова