провадження № 22-ц/824/624/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю «АРКАДА-ЖИТЛОСЕРВІС», поданою директором - Виноградом Миколою Івановичем, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року у справі за заявоюТовариства з обмеженою відповідальністю «АРКАДА-ЖИТЛОСЕРВІС» до ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року до Дарницького районного суду м. Києва подана заява ТОВ "АРКАДА-ЖИТЛОСЕРВІС" до ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «АРКАДА-ЖИТЛОСЕРВІС» до ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «АРКАДА-ЖИТЛОСЕРВІС» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки предметом розгляду даної заяви є зобов`язання, які випливають з надання послуг по обслуговуванню багатоквартирного будинку, а такі послуги надаються на підставі укладеного договору за місцем знаходження нерухомого майна, яке належить боржнику на праві власності .

З огляду на зазначене, вважає, що заява про видачу судового наказу про стягнення з заборгованості за наданні послуги з утримання нерухомого майна була подана до Дарницького районного суду м. Києва за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності відповідно до положень ст. 30 ЦПК України.

Звертає увагу на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17, відповідно до яких позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна за правилами виключної підсудності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. Поштова кореспонденція на ім`я ОСОБА_1 повернулася на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до вимог ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеого позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно з пункту 3 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Апеляційним судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «АРКАДА-ЖИТЛОСЕРВІС» звернулося до суду про видачу судового наказу щодо ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження цієї обставини заявник надав договір про надання послуг з утримання будинків і споруд укладений між ним та власником квартири від 29 травня 2018 року та витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відмовляючи у видачі судового наказу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суд першої інстанції виходив з того, що заявником подано заяву з порушенням правил підсудності, оскільки отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника.

За даними електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» боржник ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстрований.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 165 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Згідно з частинами 5-7 статті 165 ЦПК України у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи боржника.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання (перебування) особи відповідного звернення суду.

Суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Отже, зважаючи на визначений процесуальним законом порядок розгляду та звернення до виконання судового наказу, обов`язковою умовою для його видачі є встановлення зареєстрованого місця проживання фізичної особи боржника.

Відповідно до положень статті 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відмовляючи у видачі судового наказу, як на підставу суд першої інстанції послався на пункт 9 частини 1 статті 165 ЦПК України, згідного якого суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Однак, при прийнятті рішення суд першої інстанції не врахував положення частини 9 статті 165 ЦПК України, якою визначено, що у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Зазначена норма законодавства дає підстави суду апеляційної інстанції дійти висновку про те, що однією із обов`язкових умов для задоволення заяви про видачу судового наказу є наявність інформації у суду про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи боржника.

З поданої заяви про видачу судового наказу вбачається, що заявником зазначена інша адреса боржника: АДРЕСА_2 , ніж та, що зазначена у запиті суду від 01 листопада 2023 року: АДРЕСА_1 (а.с.5).

Територіальна юрисдикція (підсудність) цивільних справ визначена в параграфі 3 глави 2 ЦПК України та поділяється на: загальну підсудність (за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача) - стаття 27 ЦПК України; альтернативну підсудність (за вибором позивача) - стаття 28 ЦПК України; виключну підсудність - стаття 30 ЦПК України.

За загальним правилом частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Аналіз зазначених норм процесуального закону дає підстави для висновку, що приписи ч. 9 ст. 165 ЦПК України є спеціальною нормою, якою встановлена окрема імперативна підстава для відмови у видачі судового наказу, що не суперечить положенням ст.162 ЦПК України, оскільки йдеться не про порушення правил підсудності (п.9 ч.1 ст.165 ЦПК України), а про неможливість отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) боржника (фізичної особи).

Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Отже, зважаючи на визначений процесуальним законом порядок розгляду та звернення до виконання судового наказу, обов`язковою умовою для його видачі є встановлення саме зареєстрованого місця проживання фізичної особи боржника.

Суд першої інстанції наведеного вище не врахував і дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу відповідно до вимог пункту 9 частини 1 статті165 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не повною мірою ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду частково не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, оскільки за приписами пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України, у разі якщо ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та перешкоджає подальшому провадженню у справі, суд апеляційної інстанції скасовує таку ухвалу з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 367, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АРКАДА-ЖИТЛОСЕРВІС», подану директором - Виноградом Миколою Івановичем, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року - задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 рокупро відмову у видачі судового наказу - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф.Лапчевська

Г.І.Мостова