ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1160/24 Справа № 209/3235/23 Головуючий у першій інстанції: Решетник Т.О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Ніколиної А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона є донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її батько в 1999 році отримав ордер №80 на житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 . В ордері на житлове приміщення окрім його батька були ще зазначені його колишня дружина, ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5 . Зазначає, що її батько та його дружина з донькою були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . Її батько дуже хворів та мав купу хронічних захворювань, мав посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЄС. Оскільки подружнє життя її батька та його дружини не склалося, остання виписалася з квартири, а потім виписалася і його донька, ОСОБА_5 . З 2015 часу, оскільки її батько дуже хворів та потребував стороннього догляду, вона постійно була з ним, готували йому їсти, прибирала по дому, купувала продукти харчування та ліки, допомагала сплачувати за комунальні послуги. Тобто фактично з 2015 року та по день смерті батька позивачка проживала в його квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько. Після його смерті вона продовжила проживати в квартирі та сплачувати за комунальні послуги. Вона намагалася оформити право власності на квартиру, яка залишилися після смерті батька та з цим питанням звернулася до нотаріуса, однак останній, після вивчення наданих нею документів, відповів, що вона не має можливості отримати у спадок квартиру АДРЕСА_1 , оскільки її покійний батько не приватизував дану квартиру та не зареєстрував за собою право власності на неї. Факт її проживання в квартирі підтверджується актами про проживання від 06.10.2021 року та 10.02.2022 року. Вважає, що оскільки вона тривалий час проживала в квартирі АДРЕСА_1 разом зі своїм батьком, несла витрати на утримання даної квартири, вона набула права користування даною квартирою, однак реалізувати дане право, у відповідності до вимог ст. 9 ЗУ Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні вона може лише на підставі рішення суду про визнання за нею права користування квартирою. Тому позивачка просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Від Кам`янської міської ради 22.01.2024 надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника міської ради.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що батьками позивачки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 19.02.1980 Лобойківською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області, за актовим записом 5 (а.с. 3).

14.02.1998 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого повторно 20.01.2004 Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, за актовим записом №62 (а.с. 3).

Судом встановлено, що 09.12.1999 ОСОБА_3 було видано ордер №80 на житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 , на підставі рішення міськвиконкому №366 від 09.12.1999 (а.с. 11).

У вказаному вище ордері на житлове приміщення, окрім ОСОБА_3 , зазначені колишня дружина - ОСОБА_4 та донька - ОСОБА_5 (а.с. 11).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 був розірваний 16.02.2005, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 16.02.2005 Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, за актовим записом №50. Після розірвання шлюбу прізвище позивачці залишено « ОСОБА_10 » (а.с. 4).

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 помер, про що Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зроблено актовий запис №906 видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 (а.с. 10).

Місце проживання позивачки було зареєстроване за адресою по АДРЕСА_2 з 03.07.1984 до 09.06.2023, що підтверджується витягом з реєстру Кам`янської територіальної громади №2023/004342368 від 09.06.2023 (а.с. 27).

Згідно копії довідки ТОВ «Абонент ХХІ» №001138105 від 05.10.2021, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , був зареєстрований за адресою по АДРЕСА_3 з 14.04.2000 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 9).

На день смерті ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , разом із ним ніхто не був зареєстрований (а.с. 9).

Згідно копії акту №508 від 06.10.2021 про проживання, затвердженого КП КМР «Добробут», ОСОБА_2 дійсно проживала без реєстрації за адресою по АДРЕСА_3 , з січня 2021 року та по теперішній час, про що підтверджують сусіди (а.с. 6).

Згідно копії акту №48 від 10.02.2022 про проживання, затвердженого КП КМР «Добробут», ОСОБА_2 дійсно проживала без реєстрації за адресою АДРЕСА_3 , з 2015 року та по теперішній час, про що підтверджують сусіди (а.с. 7).

Згідно копії акту №96 від 16.03.2023 про проживання, затвердженого КП КМР «Добробут», ОСОБА_2 дійсно проживала без реєстрації за адресою АДРЕСА_3 , з 2015 року по 2022 рік, про що підтверджують сусіди (а.с. 8).

На підтвердження доводів щодо утримання житла та сплати комунальних послуг позивачка надала до суду копії квитанцій про сплату комунальних послуг за адресою АДРЕСА_3 , за період з жовтня 2021 року по квітень 2022 року (а.с. 13-17).

Предметом спору у цій справі є визнання права користування квартирою, яка неприватизована.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі статтею 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України), громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із положеннями статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі №205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі №463/2277/20-ц.

За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Як установлено судом, позивачка не була і не є зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1 .

Наймач вказаної вище квартири - ОСОБА_3 , який є батьком позивачки, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На час смерті батька місце проживання позивачки було зареєстроване з 03.07.1984 за іншою адресою - по АДРЕСА_2 , з якого ОСОБА_2 знято з реєстрації місця проживання 09.06.2023 року, тобто за чотири дні до подання даного позову до суду 13.06.2023, що підтверджується відбитком штампом вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 1).

Доказів перебування ОСОБА_2 на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов суду не надано.

Матеріалами справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів проживання позивачки, за життя її батька у якості члена його сімї, у квартирі АДРЕСА_1 , не представлено доказів наданнязгоди ОСОБА_3 на вселення дочки; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи.

Долучені до позовної заяви копії актів про проживання №508 від 06.10.2021, №48 від 10.02.2022, №96 від 16.03.2023 не є самі по собі належними доказами постійного проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі.

У акті №508 від 06.10.2021, який складений зі слів двох сусідів ОСОБА_11 (квартира АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_12 (квартира АДРЕСА_5 ), зазначено про проживання ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 з січня 2021 року та по теперішній час (а.с. 6).

Акт №96 від 16.03.2023, який складений значно пізніше зі слів двох сусідів ОСОБА_13 (квартира АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_12 (квартира АДРЕСА_5 ), містить інформацію про проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі з 2015 року по 2022 рік (а.с. 8).

Тобто, акти №508 від 06.10.2021 та №96 від 16.03.2023, які складені зі слів двох сусідів, що мешкають у квартирах АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , містять суперечливу інформацію про початок періоду проживання позивачки. Крім того, акт №96 від 16.03.2023 містить виправлення в частині року початку проживання ОСОБА_2 (а.с. 8); внесення виправлення належним чином не завірене.

Більше того, клопотання про допит сусідів ОСОБА_11 і ОСОБА_13 (кв. АДРЕСА_4 ), ОСОБА_14 (кв. АДРЕСА_5 ), ОСОБА_15 (кв. АДРЕСА_6 ), ОСОБА_16 (кв. АДРЕСА_7 ), зі слів яких складені зазначені вище акти, у якості свідків позивачкою не заявлено.

Надані суду копії квитанцій про оплату комунальних послуг сформовані після смерті ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме у період з жовтня 2021 року по квітень 2022 року (а.с. 13-17), тобто не доводять факту проживання позивачки у спірній квартирі за життя її батька та наймача квартири.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд за подібних фактичних обставин справи зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи недоведеність позивачкою факту її вселення у спірне приміщення за життя її батька й наймача цього житла ОСОБА_3 за його згоди; приймаючи до уваги недоведеність факту проживання позивачки з ОСОБА_3 у якості члена його сімї у квартирі по АДРЕСА_3 , - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання за позивачкою права користування вказаною квартирою.

Доводи апеляційної скарги, що представник відповідача не заперечує щодо задоволення позову, - не спростовують наведених вище висновків суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, не свідчать про звільнення позивачки від доказування.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволення не підлягає, а рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова