У х в а л а

21 лютого 2024 року

м. Київ

Справа № 643/674/18

Провадження № 61-17783ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - позивач), інтереси якого представляє адвокат Ямполець Ірина Сергіївна (далі - адвокат),

на постанову Полтавського апеляційного суду від 2 листопада 2023 року

у справі за його позовом до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі - банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» (далі - товариство) про визнання кредитного договору недійсниму частині та

в с т а н о в и в:

1. У січні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсними з моменту укладення:

- пункт 3.2 кредитного договору від 25 січня 2006 року № 3/01-Ф (далі - кредитний договір), який позивач уклав із Банком «Фінанси та Кредит», ТОВ (правонаступником якого є банк), у частині умови про те, що позичальник зобов`язується до 10 числа кожного місяця погашати заборгованість із кредитних ресурсів у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за договором становить 590,87 доларів США; у складі такого платежу також має сплачувати проценти за користування кредитними ресурсами;

- пункти 4.7, 4.8 кредитного договору про оплату щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів;

- пункт 6.1 кредитного договору щодо необхідності сплати пені у розмірі 1 відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення;

- додаток № 1 до кредитного договору (графік зниження заборгованості за кредитом).

2. Обґрунтував вимоги так:

- відповідно до основних положень кредитного договору банк надав позивачеві 53 000 доларів США кредиту на придбання нерухомого майна на строк до 25 січня 2026 року зі сплатою 12 відсотків річних;

- 19 січня 2018 року товариство та банк уклали договір про відступлення прав вимоги № 2288;

- взявши за основу умови кредитного договору, позивач провів власні розрахунки та виявив обман банку щодо суми щомісячних платежів, а отже, загальної переплати за кредитом;

- графік зниження заборгованості за кредитом, який є додатком № 1 до кредитного договору, містить відомості, що не відповідають умовам цього договору щодо розміру ануїтетного платежу та сум, спрямованих на погашення основного боргу і відсотків;

- умови кредитного договору, за якими позивач, окрім відсотків за користування кредитом, повинен сплатити банку ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими та недійсними згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- встановлення у договорі пені у розмірі 1 відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення суперечить засадам рівності учасників цивільних правовідносин і принципам справедливості, добросовісності та розумності.

3. 4 лютого 2021 року Московський районний суд міста Харкова ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив частково: визнав недійсними з моменту укладання пункти 4.7, 4.8, 6.1 кредитного договору, а у решті вимог відмовив. Мотивував так:

- окрім власних розрахунків, позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що банк невірно розрахував суму платежу, передбачену пунктом 3.2 кредитного договору. Тому у задоволенні вимоги про визнання недійсним зазначеного пункту договору слід відмовити;

- банк установив у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, проте не зазначив, які саме послуги за вказану комісію він надавав позивачеві. Банк нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за надання кредитних ресурсів. Це незаконно, не відповідає вимогам справедливості та суперечить припису частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Сума, яку нарахував банк до сплати за таке обслуговування, майже дорівнює сумі, яку позивач отримав у кредит (див. висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17 і від 19 грудня 2018 року у справі № 359/3435/15-ц);

- встановлення у пункті 6.1 кредитного договору відповідальності за невиконання умов кредитного договору у вигляді надмірно високої пені для позивача суперечить приписам Закону України «Про захист прав споживачів» (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2018 року у справі № 487/7824/15-ц). Пеня у розмірі 1 відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення є непропорційно великою сумою компенсації. Умова пункту 6.1 кредитного договору є несправедливою, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду позивача як споживача послуг банку. Ця умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором;

- вимога про нарахування та сплату неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 частини першої статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) засадам справедливості, добросовісності, розумності. Наявність у банку можливості стягувати із позивача надмірні суми як неустойку спотворює її дійсне юридичне призначення. Із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором;

- кредитний договір є договором про надання споживчого кредиту. Тому банк мав повідомити позивача про зміну відсоткової ставки у порядку, визначеному частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

4. 2 листопада 2023 року Полтавський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою рішення суду першої інстанції скасував, у задоволенні позову відмовив; вирішив питання щодо розподілу судових витрат. Мотивував постанову так:

- суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що немає підстав для задоволення вимог про визнання недійсними з моменту укладання пункту 3.2 кредитного договору в оскарженій частині та графіку зниження заборгованості за кредитом (додатку № 1 до кредитного договору);

- суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що є підстави для визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом (пункти 4.7 і 4.8 кредитного договору) та сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором (пункт 6.1 кредитного договору);

- однак суд першої інстанції не врахував сплив позовної давності за вимогами, які є обґрунтованими. Позивач звернувся до суду поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України; клопотання про поновлення строку на звернення до суду не заявив;

- суд першої інстанції мав застосувати припис частини четвертої статті 267 ЦК України та через сплив позовної давності, про застосування якої заявило товариство у судовому засіданні 2 грудня 2019 року (а. с. 147), відмовити в позові. Однак суд помилково розцінив заяву товариства як клопотання про закриття провадження у справі через сплив позовної давності;

- позивач тривалий час виконував умови оскаржених договорів, чим підтвердив відсутність під час їхнього укладення порушення його законних прав та інтересів. Він погодився на запропоновану вартість споживчого кредиту, суму щомісячного платежу, а також на розмір процентної ставки та на строк повернення отриманого кредиту, вважаючи їх прийнятними для себе;

- позивач був вільним у виборі фінансової установи для отримання кредиту і валюти кредитування, а його особистий підпис на кредитному договорі та визнання обставин отримання кредиту на споживчі цілі підтверджує вільне волевиявлення на вчинення правочинів;

- перед укладенням кредитного договору позивач отримав умови кредитування, що підтверджує пункт 7.5 цього договору. Останній підписали сторони, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їхнє волевиявлення відповідало внутрішній волі. Банк надав позивачу документи, необхідні для укладення кредитного договору, зокрема щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки;

- доводи про те, що під час укладення кредитного договору та договору про внесення змін і доповнень позивача ввели в оману, спростовані матеріалами справи. Інших належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних тверджень позивач не надав.

5. 11 грудня 2023 року позивач через адвоката подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить: (1) поновити строк на подання касаційної скарги; (2) скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 2 листопада 2023 року та залишити в силі рішення Московського районного суду міста Харкова від 4 лютого 2021 року; (3) зупинити виконання оскарженої постанови апеляційного суду. Обґрунтував скаргу так:

- суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах:

(1) Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96) про незастосування позовної давності до вимог про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду, прийняте за таким позовом, тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена у закону;

(2) Верховного Суду у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19 (і згаданих у цій постанові інших постановах Верховного Суду):

«Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Суди попередніх інстанцій зазначених вимог закону не врахували та дійшли формального висновку про відмову в задоволенні позову з підстав спливу позовної даності (в частині вимог про визнання пунктів 2.2.3, 6.2, 7.1 кредитного договору недійсними), не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мали повноваження згідно з вимогами ЦПК України. Суди в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін та дійшли висновку про відмову в задоволенні позову, не навівши належного правового обґрунтування.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Отже, пункти 2.2.3, 6.2, 7.1 кредитного договору від 20 березня 2007 року № CGZ0GA00000058 є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

З урахуванням наведеного суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсними пунктів 2.2.3, 6.2, 7.1 кредитного договору у зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки вирішення цих вимог не є належним способом захисту прав позивачки та не призведе до реального відновлення її порушених прав. Правочин в указаній частині є нікчемним відповідно до закону, без необхідності визнання його недійсним»;

- апеляційний суд не врахував висновок, викладений у пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», про те, що перебіг позовної давності за вимогою про визнання правочину недійсним обчислюється не з моменту вчинення правочину, а від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Позивач звернувся до суду у межах позовної давності, бо дізнався про порушення свого права у серпні 2017 року - у день звернення за юридичною допомогою до ОСОБА_2 як фахівця в галузі права (це підтверджує довіреність від 7 серпня 2017 року, копія якої є у матеріалах справи);

- позивач не знав, що умови кредитного договору суперечать вимогам законодавства та порушують його права. В іншому разі він би не підписував такий договір.

6. 5 січня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення її недоліків десятиденний строк із дня вручення копії цієї ухвали. Позивач мав додати до касаційної скарги її копію разом із додатками для банку та копії ордера і свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю для товариства.

7. 1 лютого 2024 року позивач через адвоката надіслав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, до якої додав уточнену касаційну скаргу разом із доданими до неї матеріалами відповідно до кількості учасників справи.

8. У касаційній скарзі адвокат просила поновити позивачеві строк на касаційне оскарження. Поважність причин пропуску цього строку обґрунтувала тим, що копію повного тексту оскарженої постанови позивач отримав у приміщенні Полтавського апеляційного суду 10 листопада 2023 року, про що написав розписку, яка є у матеріалах справи. Цю копію суд виготовив з автоматизованої системи документообігу суду і зазначив дату - 10 листопада 2023 року. Крім того, адвокат зазначила, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень загальний доступ до постанови суду апеляційної інстанції наданий із 13 листопада 2023 року.

8.1. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

8.2. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

8.3. Оскільки адвокат в інтересах позивача подала касаційну скаргу протягом тридцяти днів з дня вручення позивачеві копії оскарженої постанови апеляційного суду, то пропущений строк на касаційне оскарження слід поновити.

9. Одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) (частина перша статті 394 ЦПК України).

10. Верховний Суд вважає, що є підстави для відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. У цій скарзі є доводи, які потребують перевірки, щодо передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підстав для касаційного оскарження.

11. Адвокат в інтересах позивача у касаційній скарзі просить зупинити на час розгляду касаційної скарги виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 2 листопада 2023 року. Зазначає, що ця постанова набрала законної сили та може виконуватись відповідно до ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження», зокрема про стягнення з позивача на користь товариства 3 171,60 грн судового збору. Виконання цієї постанови може призвести до неможливості його повороту та фінансових втрат позивача.

11.1. За наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії (абзац другий частини восьмої статті 394 ЦПК України).

11.2. Суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала (частини перша та друга статті 436 ЦПК України).

11.3. За змістом наведених приписів у заяві про зупинення виконання оскарженого рішення суду має бути обґрунтування необхідності такого зупинення. Проте адвокат належного обґрунтування не навела, зокрема не надала докази на підтвердження необхідності зупинення виконання постанови апеляційного суду. Тому у задоволенні заяви про зупинення виконання оскарженого рішення суду слід відмовити. Ця відмова не позбавляє позивача можливості ще раз звернутися до суду з аналогічною заявою за наявності належного обґрунтування (наявністю виданого виконавчого листа, відкритого виконавчого провадження, неплатоспроможності стягувача, внаслідок якої буде ускладненим поворот виконання, тощо).

Керуючись статтями 260, 261, 389, 390, 394, 395, 436 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 2 листопада 2023 року.

2. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 2 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» про визнання кредитного договору недійсним у частині.

3. Витребувати з Московського районного суду міста Харкова цивільну справу № 643/674/18.

4. Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 2 листопада 2023 року в частині стягнення судового збору.

5. Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів; роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, впродовж десяти днів із дня отримання цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді: Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук