Справа № 462/7557/22 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/2799/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

за участю секретаря: Назар Х.Б.

з участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та її

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання будинку та земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна, визнання права власності на ідеальні частки у майні,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , уточненим в процесі розгляду справи, в якому просив:

-визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

-поділити спірне майно, яке є спільною сумісною власністю батьків і дітей;

-в порядку поділу спільного майна батьків та дітей визнати за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252;

-в порядку поділу спільного майна батьків та дітей визнати за ОСОБА_5 право спільної часткової власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252;

-в порядку поділу спільного майна батьків та дітей визнати за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252.

Позов обґрунтований тим, що вказане нерухоме майно придбавалося 21.07.2014 за спільні кошти позивача та його батьків, які були отримані ними від продажу 14.07.2014 належного їм на праві спільної власності нерухомого майна, яке знаходилося за адресою: АДРЕСА_2 , та за усною угодою між ними оформлено на одного із членів сім`ї його матір ОСОБА_5 . В зв`язку з наведеним на підставі ст. 175 СК України та ст. 368 ЦК України, просить позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22.08. 2023 позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визначено, що частка ОСОБА_3 у майні - житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/3 ідеальної частки від усього будинку.

Визначено, що частка ОСОБА_3 у майні - земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252, становить 1/3 ідеальної частки від усієї ділянки.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252.

Визначено, що частка ОСОБА_5 у майні - житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/3 ідеальної частки від усього будинку.

Визначено, що частка ОСОБА_5 у майні - земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252, становить 1/3 ідеальної частки від усієї ділянки.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , залишивши 1/3 ідеальної частки будинку по АДРЕСА_1 та 1/3 ідеальної частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252 у власності ОСОБА_1 .

В решті вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 8435,30 грн в рівних частках, тобто, по 4217,70 грн з кожного.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що на протязі 9- ти років у позивача не виникало питання про оформлення частки будинку та землі на нього. І лише після припинення шлюбних відносин з його матір`ю та наявність позову про поділ майна подружжя, ОСОБА_3 звернувся з позовною заявою про поділ майна та визнання права власності. З 2014 року - часу купівлі продажу та завершення ремонтних робіт по реконструкції будинку, оформлення технічної документації, наміру отримати частку у майні позивач не виявляв, з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, чи будь-яким іншим позовом не звертався. Судом беззаперечно встановлено, що будинковолодіння з дня його купівлі збільшилось, проведені ремонті роботи та реконструкція, а відтак і збільшилось в ринковій ціні, однак жодної документації про фінансування не надано. Позивач проживає за межами України тривалий час, жодного фінансування у покращенні будинковолодіння не надавав, участі в його утриманні не брав. Вказує, що позивачем всупереч обов?язку доказування не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували позовні вимоги та порушені права останнього.

Також зазначає, що сплив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові, оскільки ОСОБА_3 не просив суд поновити строк позовної давності та не навів поважних причин пропуску цього строку.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог за безпідставністю із застосуванням порушеного строку звернення до суду.

24.11.2023 представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення залишити без змін, скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 заперечили проти задоволення скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Встановлено, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.1990, який розірвано на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09.08.2022 у справі № 462/2336/22.

Позивач у справі ОСОБА_3 є сином відповідачів.

Згідно із копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.04.1994 Харківським міським центром приватизації житлового фонду, квартира АДРЕСА_3 , належала на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_3 та відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.212 т.1).

Відповідно до договору міни від 27.04.1998, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1950, ОСОБА_5 , яка діяла за себе особисто та від імені на той час неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ОСОБА_1 міняють квартиру АДРЕСА_4 на 59/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_7 . У пункті 4 договору зазначено, що міна здійснена без доплат, а також те, що 59/100 часток вказаного житлового будинку переходить у власність позивача та відповідачів по 59/300 часток кожному (а.с. 211 т.1).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 14.07.2014 за ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 було зареєстровано право власності за кожним на 59/300 часток житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с.171-172 т.1).

Довіреністю від 28.06.2014, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. та зареєстрованою у реєстрі за № 3605, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси перед третіми особами, зокрема, з питань оформлення та підготовки документів необхідних для реєстрації належного позивачу на праві власності будь-якого нерухомого майна; здійснювати правочини по продажу частки будинку АДРЕСА_2 , підписувати від його імені договори купівлі-продажу та одержувати належні йому гроші; відкривати на його ім`я банківські рахунки (а.с. 190 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.07.2014, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , який діяв за себе особисто та від імені сина ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 28.06.2014, (продавці) та ОСОБА_8 (покупець), остання придбала 59/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2340. У пункті 2 договору зазначено, що продаж вчинено за 1 262 520,00 грн, що еквівалентно сумі 108 000,00 доларів США, підписання договору підтверджує проведення повного розрахунку за продану частку будинку (а.с. 166 т.1).

21.07.2014 між продавцем ОСОБА_9 та покупцем ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 1575 (а.с.17-18 т.1). згідно з пунктом 5 договору за домовленістю між сторонами продаж вчинено за 849 564,00 грн., які продавець, отримав повністю до підписання договору в безготівковій формі. Житловий будинок купується за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви (пункт 11 договору).

Також 21.07.2014 між продавцем ОСОБА_9 та покупцем ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600 га, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:001:0252, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 1579. Згідно з пунктом 4 договору за домовленістю між сторонами продаж вчинено за 280 373,00 грн, які продавець, отримав повністю до підписання договору в безготівковій формі. Земельна ділянка купується за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви (пункт 20 договору) (а.с. 15-16 т.1).

З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0252 зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_5 21.07.2014 (а.с. 13-14 т.1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані у вказаному житловому будинку з 23.07.2014. Крім них у будинку також зареєстровані донька відповідачів ОСОБА_10 та ОСОБА_5 (а.с.85-88 т.1).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 покликався на те, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін у справі, що не визнається його батьком відповідачем ОСОБА_1 , який вважає спірні об`єкти нерухомості спільною сумісною власністю подружжя відповідачів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частина 4 статті 368 ЦК України).

Відповідно до частин 1 статті 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами у справі на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» була приватизована квартира АДРЕСА_3 .

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 судам було роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою.

Відтак квартира АДРЕСА_3 була спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_3 та відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_1 .

У 1998 році квартира була обміняна без доплат ОСОБА_5 , яка діяла за себе особисто та від імені на той час неповнолітнього сина ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 на 59/100 часток житлового будинкуАДРЕСА_2 . На підставі договору міни за ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 було зареєстровано право власності за кожним на 59/300 житлового будинку.

14.07.2014 вказаний житловий будинок було продано ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , який діяв за себе особисто та від імені сина ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, за 1 262 520,00 грн.

Матеріали справи не містять доказів передачі позивачу коштів від продажу його частки у будинку АДРЕСА_2 .

Спірне будинковолодіння (житловий будинок та земельна ділянка, розташовані по АДРЕСА_1 ) було придбане ОСОБА_5 21.07.2014 за 1 129 937,00 грн.

Відповідачами у справі не надано суду доказів, що спірне будинковолодіння було придбане за інші кошти, ніж отримані в результаті продажу будинку у м. Харкові, як і не надано доказів, що реконструкція спірного будинку було проведена лише за особисті кошти відповідачів.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 було придбане за спільні грошові кошти сторін у справі, як членів сім`ї, тому є їхньою спільною сумісною власністю в силу положень ч. 4 ст. 368 ЦК України та ч.1 ст.175 СК України, при цьому кожному із співвласників належить по 1/3 частці нерухомого майна.

Районний суд також правильно не взяв до уваги покликання відповідача ОСОБА_1 про пропуск позовної давності, виходячи з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів цивільної справи № 462/4948/22 убачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя 21.09.2022.

Районний суд правильно виходив з того, що саме з моменту виникнення вказаного спору між батьками позивача починається перебіг позовної давності, оскільки до цього часу ніхто із членів сім`ї не заперечував право позивача на частку у спільному сумісному майні.

Оскільки позивач звернувся із зазначеним позовом до суду у грудні 2022 року, тобто в межах строку позовної давності, підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності відсутні.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 15.03.2024

Головуючий

Судді