РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючої судді Романько О.О., секретаря судового засідання Гутник Є.С., представника позивача адвоката Писаренка С.Ю., представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 подану через представника ОСОБА_3 до Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області про встановлення фактів, що мають юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою, в якій просив встановити його особу, як громадянина України, ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик Орловського району Ростовської області Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, з метою отримання паспорта громадянина України.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик Орловського району Ростовської області Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року проживав на території України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з метою поновлення втрачених документів, що встановлюють його особу та отримання паспорту громадянина України звернувся за місцем свого проживання до Заводського районного суду м. Запоріжжя з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Просив встановити, що він є ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик, Орловського району, Ростовської області та за станом на 24 серпня 1991року та на 13 листопада 1991 року постійно проживав на території України.

Ухвалою від 14.03.2023 по справі № 332/3124/22 Заводським районним судом м.Запоріжжя встановлено, що заінтересована особа Вознесенівський відділ у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області заперечує наявність фактів, що мають для заявника юридичне значення, що породжує між сторонами спір про право. Враховуючи викладене, суд вирішив залишити заяву ОСОБА_2 без розгляду, роз`яснивши заявнику, що він вправі звернутися до суду із позовом у порядку позовного провадження.

Щодо обставин справи зазначили, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик, Орловського району, Ростовської області, Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, про що в книзі записів актів про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 вчинено запис № 6 та Камишевською сільською радою Орловського району видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

В дитинстві переїхав на територію УРСР до Кримської області у місто Джанкой, де навчався у середній школі. Більше територію України не полишав. Приблизно в 1989-1991 роках отримав паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974-го року. Подробиць отримання паспорту заявник не пам`ятає, так як пройшло багато років, а отримати інформацію з території АРК є наразі неможливим через окупацію цієї території Російською Федерацією та активними бойовими діями.

Станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991 заявник постійно проживав на території України в АР Крим в Джанкойському районі. З 03.01.1992 до 20.10.2003 з незначними перервами працював чабаном в тій же місцевості в совхозі «Перекопський», совхозі «Північний», КСП «Перекопський», СТОВ «Перекопський» (копія трудової книжки додається).

26.10.2010 був засуджений Ленінським районним судом АР Крим до покарання у виді позбавленням волі за ч.2 ст. 121 КК України. З 22.05.2010 позивач відбував покарання у місцях позбавлення волі. З часу затримання в нього був відібраний паспорт.

28.04.2016 звільнений умовно-достроково на підставі ухвали Веселівського районного суду Запорізької області від 20.04.2016, про що отримав довідку ДУ «Веселівський виправний центр (№8)». Паспорта йому повернуто не було. Згідно довідки виправного центру від 28.04.2016 - паспорт відсутній.

05.08.2022 позивач звернувся до Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області за оформленням паспорту громадянина України.

Листом за вих. № 2314-592/2314.1-22 від 01.10.2022 Вознесенівським відділом УДМС у Запорізькій області заявника було повідомлено, що в результаті здійснення визначених законодавством заходів за поданою заявою, перевірок за базами даних Реєстру, наявними державними та єдиними реєстрами, іншими інформаційними базами, що перебувають у власності держави, підприємств, установ та організацій, особу заявника ідентифіковано не було та не встановлено належність до громадянства України або до будь-якої іншої з держав. У видачі паспорту відмовлено та роз`яснено право заявника звернутися до будь-якого органу чи підрозділу ДМСУ з заявою про визнання особою без громадянства при наявності трьох свідків для складання акту впізнання.

В свою чергу позивач обґрунтовано, у відповідності до ст. 3 Закону України «Про громадянство України», вважає себе громадянином України, так як постійно проживав на території України станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991, отже фактичних підстав для отримання статусу особи без громадянства у нього немає.

Крім того, позивач, наразі не має трьох свідків, як цього вимагають у ДМСУ, а тільки двох. Тобто щодо нього не має можливості скласти акт впізнання особи у позасудовому порядку.

Вказали на те, що встановлення особи позивача та підтвердження факту постійного проживання його на території України станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991 є необхідною умовою для отримання ним паспорту громадянина України та поновлення прав та законних інтересів, які полягають у відновленні доступу до повного обсягу державних та соціальних послуг, можливості повноцінно реалізовувати свої права фізичної особи та громадянина, вести нормальне суспільне життя. За наявності паспорту громадянина України у позивача поновлюється можливість отримання соціальних допомог, відкриття банківських рахунків, офіційного працевлаштування, оформлення пенсії, оформлення паспорту по виїзду за кордон, вільного переміщення через блокпости тощо.

01.12.2024 надійшов відзив на позовну заяву, в якому звертали увагу на форми позову, підвідомчості та підсудності справи. Позовні вимоги не визнали повністю.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_2 та його представник адвокат Писаренко С.Ю. позовну заяву підтримали з підстав, викладених у ній, просили суд її задовольнити.

Представник відповідача УДМС в Запорізькій області в судовому засіданні підтримала відзив на позовну заяву, вважала, що недостатньо підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 ..

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазначила, що вона доводиться ОСОБА_2 рідною сестрою. В 1989 році вона приїхала на територію України, а саме півострів Крим. До того туди переїхав її брат, якому було 19 років. Брат працював чабаном з 1989 року. Таким чином брат з цього часу був постійно в Криму, так уклав шлюб та мав сім`ю. Чи отримував він паспорт громадянина СРСР вона не знає. Вона разом з батьками періодично виїздила до Молдови, а потім поверталася знову в Україну. Брат з ними не виїздив. Затим вона вийшла заміж та поїхала з Криму в с. Кам`янське Василівського району Запорізької області, а брат залишився на території півострову.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що знайома з ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що він до війни приїхав до своєї сестри в с. Кам`янське Василівського району Запорізької області. Через військові дії вона знає, що його будинок згорів та було втрачено в пожежі частину його документів, зокрема свідоцтво про народження. З його слів їй відомо, що він проживав у Криму, де мав сім`ю, але потім його засудили. Після відбуття покарання він звільнився та приїхав до сестри, оскільки Крим вже був окупований. Наразі він не має можливості отримати паспорт громадянина України.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та наявні в ній письмові докази, суд дійшов до висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_2 , виходячи з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Разом з тим заяву ОСОБА_2 відповідно до ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2024 було залишено без розгляду, рішення суду набрало законної сили, що позбавило його можливості звернутися до того ж суду з такою ж заявою повторно.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр», у разі неможливості встановити особу протягом зазначеного строку особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Відповідно до п.п. 35,46 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. №302, заявник для оформлення паспорта може подати, між іншим, рішення суду про встановлення особи (для осіб, яких не було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи).

Судом встановлено, що, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик, Орловського району, Ростовської області, Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, про що в книзі записів актів про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 вчинено запис № 6 та Камишевською сільською радою Орловського району видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

В дитинстві переїхав на територію УРСР до Кримської області у місто Джанкой, де навчався у середній школі. Більше територію України не полишав. Приблизно в 1989-1991 роках отримав паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974-го року. Подробиць отримання паспорту заявник не пам`ятає, так як пройшло багато років, а отримати інформацію з території АРК є наразі неможливо через окупацію цієї території Російською Федерацією та активними бойовими діями.

Станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991 заявник постійно проживав на території України в АР Крим в Джанкойському районі. З 03.01.1992 до 20.10.2003 з незначними перервами працював чабаном в тій же місцевості в совхозі «Перекопський», совхозі «Північний», КСП «Перекопський», СТОВ «Перекопський», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 від 18.01.1992.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Джанкойським об`єднаним військовим комісаріатом був виданий військовий квиток серії НОМЕР_3 від 20.06.1992, згідно якого 08.06.1992 р. він зарахований у запас зі званням рядовий, який підтверджує, що в 1992 році особу було взято на військовий облік на території України, що є неможливим для громадян інших держав.

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, містяться відомості, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: Ростовська область, Орловський р-н, х. Н.-Єгорлик, національність: молдованин, місце проживання: Україна, Автономна Республіка Крим, Красноперекопський р., с. Смушкине, відомості про паспорт: паспорт НОМЕР_4 , виданий Джанкойським ВВС Кримської АРСР 19 грудня 1991 року, 20.04.1996 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 . Відомостей про наявність відмітки про зареєстроване місце проживання в його паспорті зазначений витяг не містить.

26.10.2010 був засуджений Ленінським районним судом АР Крим за ч.2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.

З 22.05.2010 заявник відбував покарання у місцях позбавлення волі. З часу затримання в нього був відібраний паспорт.

28.04.2016 звільнений умовно-достроково на підставі ухвали Веселівського районного суду Запорізької області від 20.04.2016, про що отримав довідку ДУ «Веселівський виправний центр (№8)». Паспорта йому повернуто не було. Згідно довідки виправного центру від 28.04.2016 - паспорт відсутній. Довідка, видана 20.04.2016 ДУ «Веселівський виправний центр (№8)» про відбуття покарання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , містить його фотографію.

Відповідно судових рішень, які приймалися відносно ОСОБА_2 за час відбування ним покарання у виді позбавлення волі з 2010 року по 2016 рік, при встановлені його особи в судових засіданнях було зафіксовано, що він є громадянином України, за національністю молдаванин.

05.08.2022 заявник звернувся до Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області за оформленням паспорту громадянина України.

Листом за вих. № 2314-592/2314.1-22 від 01.10.2022 Вознесенівським відділом УДМС у Запорізькій області заявника було повідомлено, що: - в результаті здійснення визначених законодавством заходів за поданою заявою, перевірок за базами даних Реєстру, наявними державними та єдиними реєстрами, іншими інформаційними базами, що перебувають у власності держави, підприємств, установ та організацій, особу заявника ідентифіковано не було та не встановлено належність до громадянства України або до будь-якої іншої з держав; - у видачі паспорту відмовлено; - роз`яснено право заявника звернутися до будь-якого органу чи підрозділу ДМСУ з заявою про визнання особою без громадянства при наявності трьох свідків для складання акту впізнання.

В свою чергу ОСОБА_2 обґрунтовано у відповідності до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» вважає себе громадянином України, так як постійно проживав на території України станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991, отже фактичних підстав для отримання статусу особи без громадянства у нього немає. Крім того останній наразі не має трьох свідків, як цього вимагають у ДМСУ, а тільки двох. Тобто щодо нього не має можливості скласти акт впізнання особи у позасудовому порядку.

У вказаний період порядок видачі паспортів на території України регулювався Положенням про паспортну систему в СРСР, затверджену Постановою Ради міністрів СРСР № 677 від 28.08.1974.

Так пунктом 9 Розділу ІІ Видача паспортів та користування ними, передбачено, що видача, обмін паспортів та вклеювання у паспортних фотографічних карток по досягненні громадянами 25-річного та 45-річного віку здійснюється органами внутрішніх справ за місцем проживання громадян.

Поняття «місце проживання громадян» у 1991 році визначалось положеннями статті 17 Цивільного кодексу УРСР зразка 1963 року, відповідно до якої місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів)або опікунів.

Таким чином, ОСОБА_2 досяг станом на 1991 рік віку 18 років, отже 19 грудня 1991 року ним було отримано паспорт за місцем його постійного перебування на території України принаймні станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 чи 13.11.1991.

Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року N 588/2006), громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991.

Пунктом 8 цього Порядку визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 частини 1 статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: - заяву про встановлення належності до громадянства України; - копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); - судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особа на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Також пунктом 9 цього Порядку визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 22.11.2012 №5492-УІ і постанова Кабінету міністрів України №745 від 26.10.2016,якою затверджено новий Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (п.6), визначають, що у разі неможливості встановити особу за визначеною процедурою встановлення особи, особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення для видачі документу, що посвідчує особу та її громадянство України.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст. 256 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року тощо.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Аналогічний висновок висловив Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2018 року справа № 363/214/17.У відповідності до ст. ст. 21, 22 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Частинами 1, 3 ст. 4 ЦПК України гарантоване право на звернення до суду за захистом, за змістом якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. У відповідності до п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про громадянство» законодавство України про громадянство ґрунтується на принципах, зокрема запобігання виникненню випадків без громадянства.

Даний принцип закріплений і у Конвенції ООН Про скорочення без громадянства, підписаної 30.08.1961 у Нью-Йорку, дата приєднання Україною 11.01.2013, дата набрання чинності для України 23.06.2013.

Встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991року та 13 листопада 1991 року має для заявника суттєве значення, оскільки дозволить реалізувати право на отримання нового паспорта громадянина України, тому він вимушений звернутись до суду з даною позовною заявою.

З огляду на викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, заслухавши пояснення свідків, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 81, 82, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 подану через представника ОСОБА_3 до Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області про встановлення фактів, що мають юридичне значення задовольнити частково.

Встановити особу громадянина України ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик Орловського району Ростовської області Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, з метою отримання паспорта громадянина України.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на хуторі Новий Єгорлик Орловського району Ростовської області Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, станом на 13 листопада 1991 року проживав на території України.

Повний текст рішення суду складено 26 лютого 2024 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. О. Романько