П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2024року м. Київ

Справа № 756/15568/21

Провадження: № 22-ц/824/5061/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Мережко М. В., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Корсуна Сергія Івановича в інтересах ОСОБА_1

на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Коренюк А.М.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за надані житлово-комунальні послуги, послуги з утримання будинку, споруд, прибудинкової території та інфляційної складової боргу,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі по тексту - банк) звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що банк є власником будинку гуртожитку, об`єкту житлової нерухомості загальною площею 3 002,4 м кв, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно. ОСОБА_1. із своєю сім`єю тривалий час проживає в гуртожитку у відособленому приміщенні, тобто, в однокімнатній квартирі, загальною площею 34,0 кв м, та отримує житлово-комунальні послуги (електроенергія, теплоенергія, холодна вода, водопостачання, дератизація та дезінфекція, вивіз сміття, водопостачання, ремонт та техобслуговування ліфтів, витрати на обслуговування прибудинкової території тощо). 21.02.2017 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» прийняв розпорядження № 70-р, яким встановлено тарифи на проживання в будинку гуртожитку. На момент прийняття тарифів відповідач не являвся працівником банку, а тому повинен сплачувати тариф за категорією «всі інші категорії» в розмірі 2 500 грн. 01.06.2018 року банк прийняв розпорядження № 226-р, яким збільшив тарифи за проживання, а тому ОСОБА_1. повинен був сплачувати тариф за категорією «всі інші категорії» в розмірі 5 600 грн. Відповідач, починаючи з січня 2020 року платить в розмірі 2 000 грн., не зважаючи на те, що у 2018-2019 роках сплачував в сумі 2 500 грн. Станом на 01.08.2021 року його заборгованість по сплаті складає 132 700 грн. Банк не є комунальним підприємством, а лише споживачем житлово-комунальних послуг, а тому на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання послуг проводиться споживачами відповідно до умов договору. ОСОБА_1. у безпосередніх договірних відносинах з постачальниками житлово-комунальних послуг не перебуває, відповідні договори не укладав. ПАТ «Промінвестбанк» забезпечує експлуатацію будинку гуртожитку на підставі укладених договорів з підприємствами виробниками комунальних послуг та уклав такі договори з основними постачальниками комунальних послуг. За наведених обставин, банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь кошти на утримання будинку та споруд, прибудинкової території за період з березня 2017 року по серпень 2021 року в сумі 132 700 грн., інфляційне збільшення боргу у розмірі 55 530,26 грн, а всього - 188 230,26 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року позов ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_1. про відшкодування витрат за надані житлово-комунальні послуги, послуги з утримання будинку, споруд, прибудинкової території та інфляційної складової боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1. на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 132 700 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги, послуги з утримання будинку, споруд, прибудинкової території, 55 530 грн. 26 коп. інфляційної складової боргу, 2823 грн. 45 коп. судового збору, а всього 191 053 грн. коп.

Не погодившись із заочним рішенням суду, адвокат Корсун С.І. в інтересах ОСОБА_1. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що банк не надав до суду договір найму або інший договір, який би регулював правовідносини між відповідачем та банком. При цьому, банк відмовляється укладати будь-які договори. Також вказав, що банк неправомірно нараховує інфляцію на суму боргу, яка начебто існувала станом на березень 2017 року. Зазначив і про те, що банк при обрахунку витрат посилається на площу гуртожитку 1714,2 кв.м, тоді як загальна площа житлових приміщень становить 3000,7 кв.м. Просив застосувати строки позовної давності.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 липня 2023 року року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

За правилом частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу предстаник банку заперечував проти апеляційної скарги та вказав, що банком обґрунтовано належними доказами суму, заявлену до стягнення. Відповідач належними доказами заявлені позовні вимоги не спростував. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи, ПАТ "Промінвестбанк" є власником об`єкту житлової нерухомості - гуртожитку загальною площею 3002,4 кв.м, жилою площею 1714,2 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-13).

ОСОБА_1. із сім`єю проживає в гуртожитку в кімнаті № НОМЕР_1 площею 34,0 кв м.( коридор - 4,2 кв.м, комора - 1,1 кв.м, кухня - 6,8 кв.м, житлова - 18,4 кв.м).

Відповідно до заповненої ОСОБА_1 картки мешканця гуртожитку ПАТ «Промінвестбанк» відповідно до Додатку до Правил внутрішнього розпорядку в гуртожитку ПАТ «Промінвестбанк» від 08.01.2002 року, ОСОБА_1 зайнята кімната № НОМЕР_1 гуртожитку ПАТ «Промінвестбанк» разом із сім`єю: він, дружина ОСОБА_2., син ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_1 (три особи) (а.с.34) .

Відповідно до розпорядження ПАТ «Промінвестбанк» «Щодо встановлення тарифів на проживання в гуртожитку ПАТ «Промінвестбанк» від 21 лютого 2017 року № 70-р встановлено, що з метою збільшення доходів та впорядкування щомісячної вартості категорій мешканців гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з 01 березня 2017 року тарифи на проживання в гуртожитку в залежності від категорії мешканців та займаної ними площі, зокрема, при площі кімнати 13,2 м2 інші мешканці сплачують 2000,00 гривень, при площі 18,0 м2 інші мешканці сплачують 2500 грн.

Розпорядженням ПАТ «Промінвестбанк» №80-р від 03 березня 2017 року затверджено нові Правила внутрішнього розпорядку в гуртожитку ПАТ «Промінвестбанк».

Згідно пункту 2.2 Правил внутрішнього розпорядку в гуртожитку ПАТ "Промінвестбанк" (далі - Правила) установлено, що особа, якій надається місце в гуртожитку, зобов`язана, зокрема, ознайомитись з Правилами, з Інструкцією про заходи пожежної безпеки та з Інструкцією по організації пропускного і внутрішньооб`єктового режиму в гуртожитку. Ознайомлення з цими документами проводиться під розпис.

Пунктом 4.2 цих Правил визначено обов`язок мешканця гуртожитку проводити оплату за проживання у гуртожитку на рахунок Банку. Банк має право в односторонньому порядку змінювати вартість проживання, комунальних послуг в залежності від цінової політики в державі, вартості енергоносіїв тощо.

Розпорядженням ПАТ «Промінвестбанк» «Щодо затвердження тарифів на проживання в гуртожитку ПАТ «Промінвестбанк» від 01 червня 2018 року № 226-р, встановлено з 01 червня 2018 року тарифи на проживання в гуртожитку в залежності від категорії мешканців та займаної ними площі, зокрема, при площі кімнати 25,6 м2 інші мешканці сплачують 4400 грн, при площі 32,6 м2 інші мешканці сплачують 5600 гривень

З даних довідки про розмір заборгованості, виданої директором ПАТ "Промінвестбанк" убачається, що розмір заборгованості ОСОБА_1. станом на 01 вересня 2021 року становить 132 700 грн (т. 1 а.с. 14).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, що відповідає спірним правовідносинам. Відповідач регулярно отримував від позивача рахунки на оплату комунальних послуг із зазначенням суми, однак платежі здійснювавне регулярно, що призвело до утворення заборгованості за вказаний період. Отже, така заборгованість разом з урахуванням індексу інфляції підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг (стаття 4 цього Закону).

Відповідно до статті 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (центральне постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів. Освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд ( заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Положенням про гуртожитки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 (який був чинний станом на день виникнення спірних правовідносин та до 02 січня 2019 року) визначено, що гуртожитки за своїм призначенням поділяються на два види: для проживання окремих осіб (жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні однієї сім`ї).

Згідно з пунктом 4 розділу ІІІ цього Положення особи, які проживають в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до пунктом 7 розділу ІІІ Положення особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженим власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, яка проживає в гуртожитку.

Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

За таких умов мешканці гуртожитку оплачують вартість комунальних послуг, послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також інші послуги, якщо вони надаються за згодою мешканців гуртожитку та оплачуються на договірних засадах.

Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживачів оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності письмової форми укладеного договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до пункту 15 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498, яке набуло чинності 26 червня 2018 року, особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає:

витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами);

інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Установлено, що відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, які йому та членам його сім`ї надаються на підставі укладених ПАТ «Промінвестбанк» договорів з постачальниками послуг.

Оскільки відповідач фактично користувався житлово-комунальними послугами, проти чого не заперечує, він зобов`язаний нести витрати по оплаті спожитих житлово-комунальних послуг.

Банкє власником будівлі гуртожитку, а тому має право встановлювати оплату за проживання в гуртожику. Окрім того, право змінювати вартість проживання, комунальних послуг в односторонньому порядку передбачено положеннями Правил внутрішнього розпорядку в гуртожитку (п.4.2).

Позивачем на обґрунтування своїх вимог надано до суду: договір № 205009/14 про надання послуг по збиранню, вивезенню та захороненню твердих побутових відходів від 1 квітня 2011 року, укладений між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Київспецтранс», договір № 3412083 на користування електричною енергією з попередньою оплатою від 18 грудня 2001 року, договір про умови поставки газу балансоутримувачам № 3.3.1595 від 18 березня 2015 року, укладеного між ДП «КиївГазЕнерджи», ПАТ «Київгаз» та ПАТ «Промінвестбанк», договір № 58/1198-10 про співпрацю виконавця послуг з централізованого постачання холодної (питної) води та водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових мереж) з балансоутримувачем під час надання послуг з централізованого постачання холодної (питної) води та приймання стічних вод (з використанням внутрішньо будинкових мереж), договір про надання клінінгових послуг № 09-1014/12-4 від 28 липня 2016 року, договір № 240023 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 21 жовтня 2003 року.

Матеріали справи містять також копії квитанцій, платіжних доручень рахунків-фактур на підтвердження понесених позивачем витрат на користь постачальників послуг.

Зважаючи на те, що витрати по оплаті за надані та спожиті послуги в 2017-2018 р. банк поніс як власник будівлі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що банк вправі вимагати від мешканця гуртожитку відшкодування понесених ним витрат.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо недоведеності та необґрунтованості встановленого банком тарифу, колегія суддів відмічає, що позивачем надавалося до суду документальне підтвердження фактичного понесення таких витрат в зазначений період, до тарифу ним включені понесені витрати на оплату комунальних послуг за попередні періоди і вирахувані середні показники, які використовуються протягом трьох років без змін, незалежно від зміни в бік збільшення тарифів на комунальні послуги і, відповідно, збільшення витрат позивача на їх оплату.

Відповідач проживає у гуртожитку, користується електричною енергією, водо- і теплопостачанням. Гуртожиток утримується в належному стані, надаються послуги з утримання будинку та прибудинкової території, вивезення сміття. Однак, відповідач ОСОБА_1. не вносить плату за проживання в гуртожитку у повному обсязі, не погоджуючись із визначеними власником тарифами, хоча ці тарифи ним в судовому порядку не оскаржувались.

Будь-яких доказів на підтвердження того факту, що житлово-комунальні послуги не надавались або надавались неналежним чином, або що відповідач оспорювавоб`єм наданих житлово-комунальних послуг виконавцем або їх якість відповідачем не надано.

Оскільки банк, як власник гуртожитку, визначив плату за проживання в належному йому на праві власності гуртожитку, довів розмір цієї плати до відома відповідача, а ним цей розмір не оспорений, і, не доведено, що такий розмір суперечить вимогам закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування понесених витрат за надані житлово-комунальні послуги в сумі 132 700 грн.

Доводи скаржника щодо неукладення з позивачем будь-яких договорів колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо стягнення інфляційних втрат з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

З вказаним позовом банк звернуся до суду 07 жовтня 2021 року.

Отже, обґрунтованими вимоги щодо стягнення інфляційних втрат можуть вважатись лише за період з жовтня 2018 року по вересень 2021 року.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як убачається із наданого банком розрахунку індексу інфляції, інфляційні втрати обраховані позивачем за весь спірний період виходячи із загальної суми заборгованості за житлово-комунальні послуги, що значно впливає на кінцеву суму заборгованості.

В той же час, оплата житлових послуг проводиться щомісячними платежами, а тому інфляційні втрати повинні обраховуватися виходячи із суми заборгованості за кожний місяць окремо.

Зважаючи на відсутність в матеріалах справи даних щодо фактичної сплати відповідачем коштів за житлово-комунальні послуги, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розрахувати інфляційне збільшення боргу, а тому не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь банку інфляційних втрат у заявленому розмірі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про застосування позовної давності, колегія суддів відмічає наступне.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини 3 статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини 3 статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

У даній справі ПАТ «Промінвестбанк» просило стягнути з відповідача суму боргу за проживання в гуртожитку за період з 01 квітня 2017 року по 31 серпня 2021 року, тобто, останнім днем для звернення до суду у межах трирічного строку позовної давності було 01 квітня 2020 року, однак Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Ураховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Доводи апеляційної скарги часткового знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини у справі, неправильно застосував норми матеріального права, та як наслідок дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених вище підстав, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 55 530,26 грн. слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в цих позовних вимогах.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,10 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У зв`язку із ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення в частині позовних вимог, пропорційно розміру задоволених позовних вимог банку (71,70%) з ОСОБА_1. на користь банку підлягають відшкодуванню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2024,41 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених вимог (28,3%) з банку на користь ОСОБА_1. підлягають відшкодуванню витрати по сплаті судового збору у розмірі 963,61 грн.

Згідно п. 10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів з ОСОБА_1. на користь банку підлягає відшкодуванню різниця між вказаним сумами судових витрат у розмірі 1060,80 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Корсуна Сергія Івановича в інтересах ОСОБА_1задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове судове рішення про відмову в позові.

У зв`язку з чим заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року в частині розподілу судових витрат змінити

Зменшити суду судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 (РНОКПП місце реєстрації: м. Київ, вул Горлівська, 124/4, кім. 424) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Малопідвальна, 8) , з 2823 грн. 45 коп. до 1060,80 (однієї тисячі шістдесяти) грн 80 коп.

В решті заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді М. В. Мережко

В. А. Нежура