Справа № 214/6747/13-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Попкової Ю.В.,

представника Жовтневого ВДВС Корсака О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривий Ріг скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа Покровський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на дії державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою та просить суд визнати неправомірними дії начальника відділу Покровського ВДВС щодо не зняття арешту з його майна, як боржника у виконавчому провадженні № 49293237, зобов`язавши начальника відділу зняти арешт та заборону відчуження майна, посилаючись на закінчення виконавчого провадження та порушення його прав, як власника, на розпорядження арештованим майном. В обґрунтування скарги зазначено, що на примусовому виконанні Покровського ВДВС перебував виконавчий лист № 2/214/455/14 виданий 29.08.2014 Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованості у сумі 61 839,76 грн. Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС від 10 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження № 49293237 з примусового виконання вказаного виконавчого листа, в рамках постановою від 03 жовтня 2016 року накладено арешт на все майно боржника. Постановою державного виконавця на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист № 2/214/455/14 було повернуто стягувачу. Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу за ним визнано право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , яка 2011 році була розібрана. Однак звернувшись 22 січня 2024 року до Департаменту будівництва про знищення вказаного нежитлового приміщення, розгляд його заяви було припинено у зв`язку з наявністю арешту на все майно. На звернення до виконавчої служби з приводу зняття арешту з майна, отримав відмову. Тому у зв`язку із завершенням виконавчого провадження та відсутністю рішення державного виконавця про зняття арешту, що є його обов`язком в силу вимог статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», просить вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 05 березня 2024 року прийнято скаргу до розгляду.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, надавав заяву про розгляд скарги за його відсутності, на вимогах наполягав.

Представник Жовтневого ВДВС Корсак О.Ю. у судовому засіданні вимоги скарги не визнав, вказавши, що виконавча служба діє виключно в рамках вимог статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується сталою практикою Верховного Суду.

Вислухавши представника ДВС, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно частини першої статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 березня 2014 року у справі № 214/6747/13-ц (провадження № 2/214/455/14) за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» 61 839 грн. 76 коп. у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №3619-022/07Р від 08.08.2007 та 618 грн. 39 коп. у рахунок відшкодування понесених судових витрат.

На виконання рішення суду, за виконавчим листом № 2/214/455/14 виданого 29 серпня 2014 року, державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Кривого Рогу відкрито виконавче провадження № 49293237, в рамках якого постановою від 03 жовтня 2016 року накладено арешт на все майно, належне боржнику ОСОБА_1 (а.с.9).

Постановою від 26 червня 2017 року державним виконавцем Покровського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області повернуто виконавчий лист № 2/214/455/14 виданий 29 серпня 2014 року стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки під час проведення виконавчих дій майно, належне боржнику та на яке можливо звернути стягнення, не виявлено (а.с.10).

Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 січня 2020 року замінено стягувача Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»» у виконавчих листах по справі №214/6747/13-ц.

На заяву ОСОБА_1 про зняття арешту з належного йому майна, Покровським ВДВС зазначено про знищення виконавчого провадження № 49293237 у зв`язку із закінченням терміну зберігання завершених виконавчих проваджень. Викогнавчий лист № 2/214/455/14 від 29.08.2014 повторно на виконання до відділу не надходив та на виконанні не перебуває повідомлення від стягувача про погашення заборгованості або рішення суду про скасування виконавчого документа, не надходили (а.с. 16).

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) у редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.06.2017, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно частини першої статті 40 Закону № 1404-VIII у редакції на час звернення заявника до суду, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно частини другої статті 40 Закону № 1404-VIII, про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За змістом положень частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.

Ураховуючи положення пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18, від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21 та від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт із майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.

Указаний механізм запроваджено законодавцем із метою захисту прав стягувачів, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Виконання судового рішення - це завершальна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, а тому невиконання судових рішень, що є остаточними, обов`язковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено статтею 6 Конвенції.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 2-2724/2011 та від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21).

Ураховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що у діях державного виконавця відсутні порушення норм Закону України «Про виконавче провадження», права боржника у виконавчому провадженні не порушені.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Згідно абзаців першого та другого пункту 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 повністю.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 25 квітня 2024 року.

Суддя А.В. Ткаченко