П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2024 року м. Київ

Справа № 755/20471/21

Провадження: № 22-ц/824/5155/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Кулікової С. В., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги адвоката Качкурової Світлани Володимирівни в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П.,

у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі по тексту - позивач, КП «Київтеплоенерго») звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 є споживачем центрального опалення та централізованого постачання гарячої води, які постачає позивач за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач своєчасно не сплачував кошти за надані позивачем послуги централізованого постачання гарячої води та централізованого опалення, у зв`язку з чим, з 1 травня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 39327,91грн. Окрім того, на підставі укладеного 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) та додатків до нього у відповідача наявна заборгованість, що утворилась до 1 травня 2018 року за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 45527,03 грн. Відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, а тому позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270 грн. та витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 11 466, 88 грн. заборгованість з послуг централізованого опалення, 27860, 93 грн. заборгованість з послуг централізованого постачання гарячої води, а всього стягнуто 39327,91 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 2 270 грн. витрат по сплаті судового збору .

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_3 в інтересах КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та не дотримання норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період до 01 травня 2018 року у розмірі 12303,04 грн, 33223,99 грн та витрат,пов`язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано,у розмірі 33 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що строк позовної давності обраховується саме з моменту запровадження карантинних обмежень та граничним терміном обліку строків позовної давності слід вважати березень 2017 року. Отже, позивачем не було пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з оплати послуг, спожитих з березня 2017 року. Також вказала, що в матеріалах справи міститься розгорнутий розрахунок заборгованості за надані послуги, яка виникла до 01 травня 2018 року.

Також, до апеляційного суду звернувся із апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та не дотримання норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував, що позивачем не доведено підстав для нарахування заборгованості. Крім того, в оскаржуваному рішенні судом згадується невідома особа - ОСОБА_4 , яка не є стороною у справі, тому вважає за необхідне вилучити згадану особу із тексту оскаржуваного рішення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 серпня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та 16 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідач ОСОБА_1 у відзивіна апеляційну скаргу позивача просив залишити скаргу без задоволення, а судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін. Вказує, що надані позивачем розрахунки заборгованості не є належним підтвердженням такої заборгованості. Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження кількісного та якісного надання послуг позивачем відповідачу.

Представник позивача у відзивіна апеляційну скаргу відповідача просить залишити скаргубез задоволення. Вказує, що ОСОБА_1 не надав доказів щодо неотримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а також не звертався з цього приводу до позивача, а тому зобов`язаний оплати вартість наданих послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга КП «Київтеплоенерго» підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрований та є співвласником квартири АДРЕСА_2 , та є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 №591 КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

З 1 травня 2018 року надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

11.10.2018 року між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та Комунальним підприємство (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» було укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесїї), за яким ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» відступило право вимоги, а КП «КИЇВТЕПЛОЕНРГО набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період 01.08.2018 року до дати укладення цього договору. Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), прав вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору.

Відповідно до додатку № 1 та/або додатку № 2 до договору цесїї позивач набув право вимог заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 45527,03 грн.

Згідно із п. 3.4.2 договору, новий кредитор має право на отримання замість кредитора від споживачів, визначених у додатку № 1 та/або додатку № 2 до договору цесії сплати заборгованостей, право вимоги до яких від ступлене за цим договором.

Відповідно до п. 1.3 договору цесії кредитор відступає, новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка, штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень), що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за договорами та споживачами, які зазначені у додатку № 1 та у додатку № 2 до договору цесії.

Згідно розрахунку заборгованості наданого стороною позивача вбачається, що у відповідача наявна заборгованість станом на 10 квітня 2023 року, за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 12303,04 грн., заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 33 223,99 грн., заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 17966,39 грн., заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 39851,81 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги КП «Київтеплоенерго» підлягають задоволенню в частині заборгованості за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 11 466,88 грн., заборгованості за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 27 860,93 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, суд відмовив, оскільки такі вимоги заявлені з пропуском строку позовної давності.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі - Правила).

Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності з 10 грудня 2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Правилами надання послуг з централізованого опалення встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 21 Правил визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Установивши, що КП «Київтеплоенерго» є надавачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а відповідач є споживачами послуг, які надаються позивачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого, висновку про стягнення з нього за період з 01 травня 2018 року: 11 466, 88 грн. заборгованість з послуг централізованого опалення, 27860, 93 грн. заборгованість з послуг централізованого постачання гарячої води.

Матеріали справи свідчать, що позивачем на обґрунтування заявлених вимог разом з позовною заявою було надано суду розгорнутий (детальний) розрахунок заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з липня 2015 року по вересень 2022 року; копії витягів з додатків до Договору про відступлення прав вимог (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18 та копії документів, що підтверджують надання послуг.

Отже, суду надані достатні та належні докази на підтверджені заявлених позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність доказів на підтвердження кількісного та якісного надання послуг позивачем відповідачу колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В той же час, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що позивачем вказані послуги не надавались, або надавались з перервою, або надавались неякісно та не в заявленому об`ємі, що могло б бути підставою для здійснення перерахунку розміру плати за надані послуги.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі та за послуги з централізованого гарячого водопостачання, позивач вказував на неправильне застосування строку позовної давності з підстав неврахування районним судом положень пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Перевіряючи такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBI№GS A№D OTHERS v. THE U№ITED KI№GDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Матеріали справи свідчать, що відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості до 01 травня 2018 року (а.с. 54-55).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 9 грудня 2020 року № 1236.

В подальшому, дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, слід визнати таким, що пропущений позивачем трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з липня 2015 року до березня 2017 року.

Отже, до вимог позивача про стягнення заборгованості за період з квітня 2017 року до 01 травня 2018 року трирічний строк позовної давності не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви в грудні 2021 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом.

Тому, колегія суддів вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за період з квітня 2017 року до 01 травня 2018 року з послуг з централізованого опалення у розмірі 5505,63 грн. та заборгованості з послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 13367, 46 грн. є обґрунтованими та такими? що підлягають задоволенню.

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо посилання в оскаржуваному рішенні на невідому особу - ОСОБА_4 у, яка не є стороною у справі, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, зважаючи на те, що дана обставина не може бути підставою для задоволення вимог апеляційної скарги, а недоліки оскаржуваного рішення підлягають виправленню судом першої інстанції в порядку вимог статті 269 ЦПК України шляхом виправлення описки.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості, яка виникла до 01.05.2018 рок, у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,10 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається із матеріалів справи, при зверненні до суду КП «Київтеплоенерго» сплачений судовий збір в розмірі 2270 грн.

Позивач, оскаржуючи рішення в частині незадоволених позовних вимог, сплатив судовий збір в розмір 3405 грн.

В той же час, судовий збір, який підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги, з огляду на оскарження рішення суду в частині позовних вимог (за якими позивач просив стягнути заборгованість у сумі 45527,39 грн, що становить 53,65% від заявлених позивачем вимог), становить 1826,79 грн. (2270 х 53,65% х 150%), тобто, позивачем було сплачено судовий збір в надмірному розмірі.

Враховуючи те, що за рішенням суду першої інстанції задоволено позовні вимоги на суму 39327,81 грн, апеляційним судом задоволено позовні вимоги в сумі 18873,09 грн, що разом становить 68,59 % від заявлених позовних вимог, тому судовий збір, який повинен бути стягнений пропорційно розміру задоволених позовних вимог із відповідача на користь позивача становить 1556,99 грн. (2270 х 68,59%).

В свою чергу апеляційну скаргу КП «Київтеплоенерго» задоволено на 41,45%, отже судовий збір має бути стягнутий з позивача у розмірі 757,20 грн (1826,79 грн. х 41,45%).

Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції не застосовано положення п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України щодо пропорційного стягнення судового збору до задоволених позовних вимог, тому рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1556,99 грн. та 757,20 грн - судового збору за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, а всього підлягає стягненню 2314,19 грн.

Вимога про стягнення з відповідача 33,00 грн за витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано доказів, що такі витрати понесені підприємством з вини відповідача та підлягають стягненню.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року залишено без змін, то у суду апеляційної інстанції відсутні підстави здійснювати розподіл судових витрат за його апеляційною скаргою.

Колегія суддів зауважує, що надмірно сплачений відповідачем судовий збір під час подачі апеляційної скарги не підлягає розподілу між сторонами, а може бути повернутий за його заявою.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Качкурової Світлани Володимирівни в інтересах Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, яка виникла до 01 травня 2018 року, скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. І. Франка, 5) заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення за період з квітня 2017 року до 01 травня 2018 року з послуг з централізованого опалення у розмірі 5505,63 (п`ять тисяч п`ятсот шість) грн. 63 коп. та заборгованості з послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 13367, 46 (тринадцять тисяч триста шістдесят сім) грн. 46 коп.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. І. Франка, 5) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2314,19 (дві тисячі триста чотирнадцять) грн. 19 коп.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. В. Кулікова

В. А. Нежура