справа №176/1539/23
провадження №2/176/25/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Крамар О.М.,

з участю секретаря судових засідань Коваленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, в м.Жовті Води, в залі суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

з участю позивача ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

30 червня 2023 року на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, а саме 29267,29 грн, з яких 27140 грн основний борг, 2127,29 грн інфляційні втрати у рахунок погашення боргу.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що ним особисто було передано в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 27140 грн, з яких 20909 грн позивач перерахував на банківську карту відповідача, що підтверджується відповідними квитанціями: квитанція від 05.10.2022 року на суму 2900 грн; квитанція від 05.10.2022 року на суму 3000 грн; квитанція від 06.10.2023 року на суму 4100 грн; квитанція від 08.10.2022 року на суму 3509 грн; квитанція від 17.10.2022 року на суму 3000 грн; квитанція від 17.10.2022 року на суму 1400 грн; квитанція від 01.11.2022 року на суму 3000 грн, а 6231 грн позивач позичив ОСОБА_2 готівкою. Відповідач зобов`язувався повернути позивачу грошові кошти не пізніше березня 2023 року.

Позивач стверджує, що незважаючи на тривалий час користування позикою відповідач не повернув йому отримані грошові кошти, його неодноразові звернення з проханням дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідачем постійно ігноруються. На даний час відповідач не відповідає на дзвінки. На думку позивача, очевидним є те, що відповідач, незважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів уникає від виконання зобов`язання.

В результаті такої поведінки позивач зазначає, що змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

На підставі ст.625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, позивач просить окрім основної суми боргу стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 2127,29 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2023 року, головуючим по зазначеній справі було визначено суддю Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області Кучму В.В.

В порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України було витребувано інформацію щодо зареєстрованого місця проживання відповідача.

22.08.2023 року надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області Кучми В.В. від 22 серпня 2023 року по справі було відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

У зв`язку зі звільненням у відставку судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області ОСОБА_3 , протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2024 року головуючим по справі було визначено суддю Крамар О.М.

Ухвалою судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області Крамар О.М. від 15 лютого 2024 року вищезазначену цивільну справу було прийнято до провадження, продовжено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав в редакції, зазначеній у позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився. Відповідачу, відповідно до вимог ЦПК України, направлялась копія позовної заяви та додатків до неї, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, судова повістка. Надано строк для відзиву на позовну заяву з наданням суду доказів в обґрунтування свого відзиву. Згідно реєстру поштових відправлень «адресат відсутній за вказаною адресою» /адреса місця реєстрації відповідача/. Заперечень щодо розгляду справи у його відсутності не надійшло. Відзив на позов відповідач не подав.

Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог надано копії квитанцій, відповідно до яких ОСОБА_1 було перераховано на розрахунковий рахунок особи « ОСОБА_4 » грошові кошти у загальному розмірі 20909 грн, а саме:

-квитанція №78ЕР-3ВА5-Х882-8АС3 від 05.10.2022 року про переказ особистих коштів у розмірі 2900 грн /а.с.9/;

-квитанція №СК4К-Т2СТ-С4С5-3ВХЕ від 05.10.2022 року про переказ особистих коштів у розмірі 3000 грн /а.с.10/;

-квитанція №МНА0-7С3Е-64Т2-ЕВМ5 від 06.10.2022 року про переказ особистих коштів у розмірі 4100 грн /а.с.11/;

-квитанція №0Н37-5К7В-76Т4-28АЕ від 08.10.2022 року про переказ особистих коштів у розмірі 3509 грн /а.с.12/;

-квитанція №ЕА3Н-Т764-А1Х5-615Х від 17.10.2022 року про переказ особистих коштів у розмірі 3000 грн /а.с.13/;

-квитанція №0ЕВС-308Р-М16Т-9ТЕХ від 17.10.2022 року про переказ особистих коштів у розмірі 1400 грн /а.с.14/;

-квитанція №СКХ0-МЕ13-С9КТ-К7Х2 від 01.11.2022 року про переказ особистих коштів у розмірі 3000 грн. /а.с.15/

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні в режимі відеоконференції дав суду докази про те, що чув особисто, як позивач ОСОБА_1 питав у відповідача ОСОБА_2 коли той поверне йому гроші. Також зазначив, що неодноразово бачив, що ОСОБА_1 давав гроші ОСОБА_2 , однак не може однозначно сказати, що ОСОБА_1 надавав ці гроші відповідачу саме у позику.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні в режимі відеоконференції дала суду докази про те, що чула і бачила, як ОСОБА_1 вимагав від ОСОБА_2 повернення грошових коштів, який той заборгував йому. Однак, особисто вона не бачила, як ОСОБА_1 позичав гроші відповідачу ОСОБА_2 .

Положеннями ч.1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 цієї статті Кодексу передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч.1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами.

Згідно з положеннями ч. 2 цієї статті Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів чи товару від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц.

Позивачем не надано суду договору позики, розписки або будь-якого іншого документу, який би підтверджував факт передання ОСОБА_1 коштів у позику відповідачу.

Суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив надані позивачем квитанції і дійшов висновку, що вони не містять відомостей щодо отримання відповідачем ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у позику.

З наданих позивачем квитанцій /а.с.9-15/ вбачається, що відправником зазначений позивач ОСОБА_1 , в той час як отримувачем вказаний « ОСОБА_4 », тобто дані квитанції не підтверджують, що отримувачем є саме відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, в призначенні платежу зазначено «Переказ особистих коштів», а не надання коштів у позику.

Таким чином, надані позивачем квитанції не підтверджують факт передачі коштів в якості позики та виникнення боргових зобов`язань між сторонами.

В позовній заяві позивачем зазначено, що окрім грошових коштів у розмірі 20909 грн, перерахованих на картку, ним також були надані у позику відповідачу готівкою 6231 грн, однак жодних доказів на підтвердження даної обставини суду не надано.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки надані позивачем квитанції не підтверджують факт отримання ОСОБА_2 коштів у позику і виникнення у нього обов`язку з їх повернення на вимогу кредитора, тобто існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог, а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі, то судові витрати по справі не відшкодовуються та покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.11, 13, 15, 177, 202, 205, 207, 509, 527, 530, 599, 629, 638, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 4, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 19.03.2024 року.

Суддя