КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/15853/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3916/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»на рішення Шевченківського районного суду міста Києва 13 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., по справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь основний борг в сумі 45 807,34 грн., 3 % річних в сумі 2 189,60 грн., інфляційне збільшення в сумі 8 390,62 грн., а всього 56 387,56 грн., та судовий збір у розмірі 2 684,00 (а.с. 1-8).

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначав, що багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 належить до сфери управління КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». Вказував, що з 01 січня 2019 року облік, нарахування і збір платежів власників та наймачів жилих приміщень за надані та спожиті ними послуги з утримання будинків та прибудинкових територій здійснюється КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

Зазначав, що відповідачі є співвласниками житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 , та є споживачами житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Вказував, що послуги з утримання будинків і споруд прибудинкових територій споживачам надавались безперебійно, на підставі критеріїв якості, встановлених чинним законодавством, фактичне споживання зазначеної житлово-комунальної послуги підтверджено відсутністю претензій з боку споживачів. Проте, відповідачами не систематично та упродовж довготривалого періоду не сплачуються надані і спожиті ними послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у передбаченому чинним законодавством розмірі тарифу, внаслідок чого виникла заборгованість в загальному розмірі 56 387,56 грн. (а.с. 1-8).

31 серпня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідачів, у якому вони просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На обґрунтування відзиву зазначали, що розрахунок заборгованості є необґрунтованим, розмір основного боргу не доведений належними та допустимими доказами. При цьому, звертали увагу, що з розрахунку заборгованості вбачається, що починаючи з квітня 2020 року позивачем нараховувався тариф за житлово-комунальні послуги у розмірі 393,76 грн. щомісячно. У верхній графі наданого позивачем розрахунку зафіксовано борг відповідачів у розмірі 31 631,98 грн., який включений в суму осинового боргу. Проте, позивач не надав розрахунку вищевказаного боргу, зокрема, ні позовна заява, ні розрахунок не містять відомостей про розмір тарифу, за яким був нарахований борг у сумі 31 631,98 грн. та інформації про період нарахування такого боргу.

Крім того, посилались на те, що позовна заява не містить жодного обґрунтування та документального підтвердження, що до 2020 року відповідні житлово-комунальні послуги дійсно надавались відповідачам. При цьому, право вимоги стосовно сплати простроченої заборгованості споживачів за надання відповідних житлово-комунальних послуг у позивача виникло з 01 січня 2019 року. Проте, на думку відповідачів, позивач не довів своє право на стягнення простроченої заборгованості, яка виникла з 01 січня 2019 року до відповідачів, та жодним чином не обґрунтував її розмір.

Відповідачі зазначали, що підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат відсутні, оскільки позивачем не доведено суму основного боргу. Вказували, що позивачем пропущено строк позовної давності в частині стягнення заборгованості за період до 27 квітня 2020 року на суму основного боргу - 31 631,98 грн. Звертали увагу, що послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій надавались неякісно, не в повному обсязі, а позивач ігнорує претензії споживачів. Крім цього, вважають, що позивач неправомірно включив до тарифу послуги з вивезення побутових відходів, які ним не надаються, а надаються КП «Київкомунсервіс» (а.с. 65-70).

05 вересня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача, в якій останній звертав увагу, що Законом України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено порядок оформлення претензій споживачів, які стороною відповідачів не дотримані. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій надаються безперебійно, а тому відсутні підстави для звільнення відповідачів, як споживачів, від сплати відповідних послуг. Порядок щомісячного нарахування послуг узгоджується з тарифами, затвердженими КМДА. Вважає, що строк позовної давності не пропущено у зв`язку з введенням карантину на території України. Підтримував позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 93-96).

27 вересня 2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідачі просили відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що між сторонами не було укладено договору про надання житлово-комунальних послуг, а оновлений розрахунок заборгованості, долучений до відповіді на відзив, не підтверджує право позивача на стягнення заборгованості, яка виникла до 01 січня 2019 року (а.с. 120-122).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі основної суми боргу - 13 781 грн. 60 коп.; інфляційні нарахування в розмірі - 873 грн. 08 коп. та 3% річних від суми боргу у розмірі - 244 грн. 46 коп., а всього - 14 899 грн. 14 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» з кожногопо 354 грн. 30 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено (а.с. 135-141).

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року заяву представника відповідачів задоволено частково, стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»на користь ОСОБА_1 3 680,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, та стягнуто на користь ОСОБА_2 3 680,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 163-167).

Не погодившись з рішенням районного суду, 30 листопада 2023 року в.о. директора КП«Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» Романюк П.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги з березня 2017 року по квітень 2020 року та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути на користь позивача з відповідачів солідарно основний борг у розмірі 14 052,58 грн. за житлово-комунальні послуги з березня 2017 року про квітень 2020 року, в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін; стягнути з відповідачів судові витрати.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні з відповідачів основного боргу у розмірі 14 052,58 грн. за житлово-комунальні послуги з березня 2017 року про квітень 2020 року є незаконним, ухваленим всупереч вимог чинного законодавства, міжнародного права, а також у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд при ухваленні рішення помилково застосував до спірних правовідносин трирічний строк позовної давності.

Звертав увагу, що постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України введено карантин. При цьому, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30 березня 2020 року доповнено пунктом 12 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України від 16 січня 2003 року № 453-IV - під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року доповнено пункт 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року № 453-IV, за змістом якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії.

Посилався на правову позицію Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 920/724/21, в якій зазначено, що продовження строків позовної давності в період дії карантину, воєнного стану є безумовним та автоматичним в силу законів.

Враховуючи викладене, вважає, що закінчення позовної давності щодо стягнення заборгованість, яка виникла з березня 2017 року по квітень 2020 року, відбулось в період дії карантину та воєнного стану, а отже, строк позовної давності відповідно до пунктів 12 та 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України продовжено і він не спив на момент звернення до суду (а.с. 169-172).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - адвокат Пінчук О.Г. просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу КП«Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» залишити без задоволення, стягнути з позивача 10 000,00 грн. витрат на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва 13 листопада 2023 року розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» утворене рішенням Шевченківської районної у м. Києві ради від 19 лютого 2007 року № 187 «Про вдосконалення системи управління житлово-комунальним господарством міста Києва» та перейменовано відповідно до рішення Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», та віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 13).

Пункт 2.2. Статуту КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» визначає предмет діяльності підприємства, серед якого є утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового і нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності м. Києва, на договірних засадах у встановленому законом порядку (а.с. 12-14).

Житлові будинки, у тому числі й багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 , які знаходяться територіально у Шевченківському районі міста Києва, належать до сфери управління КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» та перебувають на його балансовому утриманні.

На виконання взятих на себе зобов`язань щодо надання житлово-комунальних послуг щодо утримання будинку та прибудинкової території, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» були укладені відповідні договори з виконавцями житлово-комунальних послуг, які надаються споживачам, зокрема, договір про надання послуг від 24 січня 2017 року № 21 (а.с. 21-22), договір про надання послуг від 29 грудня 2017 року № 1016 (а.с. 23-24), договір про надання послуг від 04 листопада 2019 року № 454 (а.с. 35-36), договір від 20 грудня 2018 року № 907 (а.с. 99),договір від 27 лютого 2018 року № 72 (а.с.102), договір від 16 січня 2017 року № 17 (а.с. 105-106).

Звертаючись до суду з позовом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» посилалося на те, що відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, оскільки вони проживають та зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 .

Так, згідно з відповідями Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з 31 січня 2008 року по теперішній час (а.с. 58-60).

Вказане не заперечується відповідачами.

Позивачем надано розрахунок заборгованості за надані та спожиті послуги з утримання будинку і прибудинкової територій щодо квартири АДРЕСА_2 за період з березня 2017 року по березень 2023 року, яка становить на кінець облікового періоду 45 807,34 грн., а за період з квітня 2020 року по березень 2022 року 3 % річних - в розмірі 2 189,60 грн., інфляційне збільшення боргу - 8 390,62 грн., а всього 56 387,56 грн. (а.с. 97-98).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, оскаржуване рішення суд апеляційної інстанції переглядає лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з березня 2017 року по квітень 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, щопозивачем пропущено строк позовної давності щодо основної заборгованості.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

За ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Виконавцем послуг є КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Факт надання житлово-комунальних послуг підтверджується відповідними договорами, які містяться в матеріалах справи, укладеними позивачем з виконавцями послуг.

Так, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем до відповіді на відзив, вбачається, що заборгованість за надані та спожиті послуги з утримання будинку і прибудинкової території щодо квартири АДРЕСА_2 зафіксовано до березня 2017 року у розмірі 17 973,16 грн. (без визначення періоду), а за період з березня 2017 року по квітень 2020 року заборгованість становить 14 052,58 грн. (а.с. 57).

Доказів надання позивачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території неналежної якості чи ненадання таких послуг відповідачем до суду не надано, а отже, відсутні підстави для перерахунку заборгованості за надані послуги.

Відповідачами належними та допустимим доказами не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості за надані та спожиті послуги з утримання будинку і прибудинкової території. Вказаний розрахунок детально відображає щомісячне нарахування встановленого тарифу, тому є належним та допустимим доказом на підтвердження заборгованості відповідачів. Свого розрахунку заборгованості відповідачі не надали. Об`єктивних доказів ненадання та (або) надання житлово-комунальних послуг неналежної якості до суду не надано і судом не встановлено.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року у справі №761/48615/18-ц (провадження №61-14819св20).

Отже, позивач надавав послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами справи, а відповідачі в свою чергу належним чином не виконували обов`язки зі сплати вказаних послуг, у зв`язку з чим у відповідачів виникла заборгованість з березня 2017 року по квітень 2020 року у розмірі 14 052,58 грн.

Складений позивачем розрахунок належних до стягнення платежів, здійснено відповідно до періоду надання послуг та за встановленими тарифами, цей розрахунок перевірено судом, і не спростовується відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачами було заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У ч. 1 ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами був укладений договір шляхом приєднання відповідно до ст. 634 ЦК України, який був доведений до відома споживачів, шляхом його оприлюднення у газеті «Хрещатик» 14 травня 2015 року № 99, та вважається акцептованим (а.с. 34).

Згідно договору відповідачі мали вносити платежі на оплату житлово-комунальних послуг не пізніше ніж до 20 числа місця, що настає за розрахунковим (а.с. 34).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року, який неодноразово було продовжено.

ПостановоюКабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, слід визнати таким, що трирічний строк позовної давності не пропущений щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за період з березня 2017 року до квітня 2020 року, оскільки на час подання позовної заяви в травні 2023 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом.

Суд першої інстанції не взяв до уваги зазначені вимоги закону, невірно застосував норми матеріального та процесуального права і помилково зазначив про відмову в задоволенні позову про стягнення основної заборгованості за період з березня 2017 року до квітня 2020 року.

Відповідачі не спростували наявності вказаної заборгованості та не надали доказів її погашення.

За наданою до районного суду довідкою Шевченківської РДА від 19 квітня 2023 року № 109-2100, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані як такі, що проживають у квартирі АДРЕСА_2 з 31 січня 2008 року (а.с. 48).

Врахувавши вищевказане, суд апеляційної інстанції відхилив доводи представника відповідачів - адвоката Пінчука О.Г., що відповідачі не були споживачами житлово-комунальних послуг у спірний період з березня 2017 року до квітня 2020 року.

Таким чином, рішення суду у частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості з відповідачів за період з березня 2017 року по квітень 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті з березня 2017 року по квітень 2020 року житлово-комунальні послуги з утримання будинків та прибудинкових територій у розмірі 14 052,58 грн.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва 13 листопада 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 11 грудня 2023 року сторони по справі не оскаржували.

Тому, суд апеляційної інстанції з огляду на положення ст. 367 ЦПК України перевірив законність оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Пропорційно до частини задоволених позовних вимог (51,34 %) з кожного відповідачів на користь позивача слід достягнути судовий збір за розгляд справи районним судом в розмірі по 282,57 грн. та по 2 013,00 грн. (4 026,00 грн. : 2) судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»- задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва 13 листопада 2023 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з березня 2017 року по квітень 2020 року і ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» - 14 052,58грн. заборгованості за спожиті за період з березня 2017 року по квітень 2020 рокужитлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» - 282,57 грн. судового збору за розгляд справи районним судом, 2 013,00 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» - 282,57 грн. судового збору за розгляд справи районним судом, 2 013,00 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова