ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/691/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді: Сирбул О.Ф. ,

за участю секретаря: Кушнір А.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод користування приватною власністю,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року ОСОБА_1 (далі по тексту-позивач, ОСОБА_1 ). звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 (далі то тексту-відповідач, ОСОБА_4 ) про усунення перешкод користування приватною власністю.

В обґрунтування позову позивач вказує, що є власником земельної ділянки з кадастровим номером :90:886:0041 за адресою: АДРЕСА_1 . При виготовлені правовстановлюючих документів на своє ім`я, він виявив порушення меж своєї земельно ділянки, з кадастровим номером :90:886:0041, що підтверджується вирахуванням площі системою координат, підрахунку площі та периметру в технічній документації. Відповідно до вирахування площі земельної ділянки з кадастровим номером :90:886:0041, ОСОБА_4 , який є власником суміжної із ним земельної ділянки :90:866:0039, неправомірно зайняв та вийшов за граничну площу його межі земельної ділянки на 75 см, збудувавши на ньому свій гараж.

14 червня 2023 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_4 вимогу у строк до 01 липня 2023 року, усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 у праві користування його земельною ділянкою, з кадастровим номером :90:886:0041, шляхом звільнення її від незаконного будівництва сусідського гаражу збудованого ОСОБА_4 .

На підставі вищевикладеного, позивач просить зобов`язати ОСОБА_4 , усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого гаражу на земельній ділянці з кадастровим номером :90:886:0041, за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 14.07.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 12.12.2023 закрито підготовче провадження та призачено справу до судового розляду по суті.

У судовому засіданні 24.01.2024 представник позивача надав пояснення, в яких зазначив, що відповідач незаконно збудував свій гараж на земельній ділянці позивача зрушивши на 75 см., позивач направляв йому лист, де просив усунути перешкоди у користуванні ділянкою, проте цей лист було проігноровано, відповідач на свій розсуд використовує земельну ділянку, чим чинить перешкоди позивачу у користуванні приватною власністю, позовні вимоги просив задовольнити.

У судовому засіданні 24.01.2024 позивач надав пояснення, в яких зазначив, що на даний час не може встановити межі своєї ділянки, вказав, що у відповідача наявна документація лише на будинок, а щодо гаража документація відсутня, просив задовольнити його позовні вимоги.

У судовому засіданні 24.01.2024 представник відповідача надав письмовий виступ у судових дебатих, в яких зазначив, що відповідач відхиляє всі аргументи позивача, оскільки він не підвердив їх належними і достатніми доказами, технічна документація свідчить про відсутність на земельній ділянці позивача будь-яких об`єків нерухомого майна, які б одночасно перебували на земельних ділянках позивача і відповідача, просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :90:886:0041 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (а.с. 6).

Як вбачається із технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки :90:886:0041), виготовленої ТОВ «ЛЕНД ІКС» на замовлення ОСОБА_1 кадастровий план земельної ділянки № :90:886:0041, загальною площею 0.0448 га. та периметром 90.21 м. має наступний опис меж:

Від А до Б: Землі загального користування ( АДРЕСА_1 ), довжина - 14.88 м.

Від Б до В: ОСОБА_4 :90:886:0039), довжина - 30.57 м.

Від В до Г: ОСОБА_5 :90:886:0122), довжина - 8.09 м.

Від Г до Д: ОСОБА_6 :90:886:0133), довжина - 6.57м.

Від Д до А: ОСОБА_7 :90:886:0043), довжина - 30.10 м.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положення ст. 391 ЦК України встановлюють, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).

Відповідно до п."г" ч.1 ст.96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦК України - власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до абз. 1, 3 п. 17 Постанови Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Статтею ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).

Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Під час розгляду справи судом роз`яснювалось всім учасникам судового процесу їх права заявити клопотання про призначення у справі судової експертизи для з`ясування кола питань, що потребують спеціальних знань (відповідності даних технічної документації, виготовленої щодо земельних ділянок фактично існуючим межам тощо), проте, сторони таким правом не скористалися, та такого клопотання не заявили.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Згідно роз`яснень п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Аналізуючи сукупність наявних обставин та вимог закону, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача у судовому засіданні не доведено обґрунтованими та об`єктивними доказами факт порушення його права користування земельною ділянкою з боку відповідача.

При цьому згідно технічнної документації на яку позивач посилається як на доказ не вбачається будь-яких порушень меж земельної ділянки позивача. Надані позивачем фотосвітлини не є належними доказами на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.

Суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмови з підстав його недоведеності та безпідставності.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку, щодо відмови у задоволенні позову, то з урахуванням положень статті 141 ЦПК України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають.

Керуючись ст.ст. 375, 376, 391, 396 ЦК України, ст.ст. 88, 96, 103 ЗК України, ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-80, 133, 141, 200, 206, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод користування приватною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст судового рішення складено 29.02.2024.

Суддя: