ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3766/24 Справа № 204/5454/23 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ворона Артема Ігоровича на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу та поновлення дії трудового договору, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «КБ «Приватбанк» із вимогами про визнання незаконним та скасування наказу та поновлення дії трудового договору (а. с. 1-6).

Позов мотивовано тим, що позивач є співробітником напрямку трудових ресурсів HR АТ «КБ «Приватбанк» та займає посаду головного фахівця з персоналу напрямку трудових ресурсів (HR) ГО.

Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 21 травня 2021 року по справі № 209/2468/20, залишеним без змін поставною Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, задоволено його позовні вимоги до АТ «КБ «Приватбанк» та визнано незаконним й скасовано наказ АТ «КБ «Приватбанк» № Э.DN-УВ-2020-6998744-п від 20 липня 2020 року про його звільнення і поновлено його на роботі в АТ «КБ «Приватбанк» на посаді головного фахівця з персоналу напрямку трудових ресурсів (HR) ГО. Зазначає, що наказом голови правління АТ «КБ «Приватбанк» Герхард Бьош № Е.17.0.0.0/4-6950182 від 14 червня 2021 року його було поновлено на роботі, а в подальшому, наказом голови правління АТ КБ «Приватбанк» Герхард Бьош № 8.17.0.0.0/4-6813382 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору», призупинено дію його трудового договору, починаючи з 01 квітня 2022 року (перший день призупинення) до дати припинення або скасування воєнного стану, а також в наказі зазначено, що у зв`язку з тимчасовим призупиненням дії трудового договору, починаючи з 01 квітня 2022 року до дати скасування чи припинення воєнного стану в Україні тимчасово: припинити роботодавцем забезпечення його роботою; припинити нарахування та виплату заробітної плати (будь-яких гарантійних та компенсаційних виплат).

Із зазначеним наказом позивач не погоджується та вважає його протиправним, оскільки АТ «КБ «Приватбанк», приймаючи рішення про призупинення дії трудового договору, жодним чином його не обґрунтував, не зазначив, що конкретно перешкоджає забезпечувати його роботою, не надав конкретних відомостей та доказів про те, що він дійсно позбавлений можливості забезпечувати роботою, принаймні частково, або позбавлений можливості застосовувати інші механізми, такі як дистанційна або надомна робота, скорочення тривалості робочого часу тощо. Вказує, що режим воєнного стану (військова агресія) як такий не є самостійною підставою для призупинення трудових відносин. Головною умовою призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її в умовах воєнного стану. Зазначає, що за даними офіційного сайту АТ «КБ «Приватбанк» банк працює в безперебійному режимі в тих населених пунктах, в яких немає загроз для здоров`я та життя працівників і клієнтів та з урахуванням вимог Постанови Правління НБУ від 24 лютого 2022 року № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» банки продовжують роботу з урахуванням обмежень, визначених вказаною постановою. Банк продовжує виконувати свої завдання і функції, забезпечуючи роботою своїх працівників. Про будь-які обставини, які унеможливлюють роботу АТ «КБ «Приватбанк», відповідач офіційно не повідомляв. Натомість, зауважує, що він є працівником головного офісу банка із дислокацією в м. Дніпрі, де відділення та структурні підрозділи банку в м. Дніпрі працюють в штатному режимі (очно та дистанційно). Вважає, що банком порушено його права, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

У зв`язку з чим просить, продовжити йому строк на звернення до суду із даним позовом, визнати незаконним та скасувати наказ голови правління АТ «КБ «Приватбанк» Герхард Бьош № Е.17.0.0.0/4-6813382 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору» та поновити з 01 квітня 2022 року дію трудового договору, укладеного між АТ «КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 , а судові витрати та витрати на правову допомогу покласти на відповідача.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження як перешкод у зверненні до суду, пов`язаних з карантинними обмеженнями (його хвороба на COVID-19, припинення роботи громадського транспорту чи суду через запровадження карантину, тощо), так і з введенням у країні воєнного стану (його евакуація чи внутрішнє переміщення по країні, поранення, лікування тощо), натомість про порушення власного права він достеменно знав ще в квітні 2022 року, а з позовом до суду звернувся у березні 2023 року, майже через рік, тобто із пропуском розумного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, у зв`язку з цим, суд прийшов до висновку, що у поновленні ОСОБА_1 процесуального строку на звернення до суду із позовною заявою належить відмовити, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, а тому і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу та поновлення дії трудового договору, слід відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення та додаткове рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що наказом голови правління АТ «КБ «Приватбанк» Г. Бьоша від 14 червня 2021 року № E.17.U.0.0/4-6950182 «Про поновлення на роботі», ОСОБА_1 поновлено на посаді головного фахівця з персоналу Напрямку трудових ресурсів (НR) з 15 червня 2021 року (а. с. 39).

Наказом голови правління АТ «КБ «Приватбанк» Г. Бьоша від 31 березня 2022 року № E.17.U.0.0/4-6813382 «Про призупинення дії трудового договору» (а. с. 40, 96 та на звороті) призупинено дію трудового договору працівників з 01 квітня 2022 року до дати припинення або скасування воєнного стану, в тому числі і головного фахівця з персоналу Напрямку трудових ресурсів (НR) ГО Дмитракова В.Д..

31 березня 2022 року представником відповідача на електронну адресу позивача було надіслано повідомлення про призупинення дії трудового договору та Витяг з наказу щодо призупинення дії трудового договору з 01 квітня 2022 року до дати припинення або скасування воєнного стану (а. с. 41-42, 99-101), яке отримано та прочитане позивачем, підтвердженням чого є дані про дії з повідомлення після його доставки, зокрема стан «Відкрито й прочитано. Переглянуто. Позначено як важливе».

05 квітня 2022 року позивач звернувся до представника відповідача із вимогою щодо надання йому документів, на підставі яких було прийнято рішення про призупинення трудового договору та на підставі яких виявлено неможливість виконання посадових обов`язків; роз`яснення щодо порядку отримання компенсації від країни агресора; документи для стягнення компенсації, підтвердженням чого є його відповідне смс-повідомлення в мобільному мессенджері (а. с. 97-98).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження як перешкод у зверненні до суду, пов`язаних з карантинними обмеженнями (його хвороба на COVID-19, припинення роботи громадського транспорту чи суду через запровадження карантину, тощо), так і з введенням у країні воєнного стану (його евакуація чи внутрішнє переміщення по країні, поранення, лікування тощо), натомість про порушення власного права він достеменно знав ще в квітні 2022 року, а з позовом до суду звернувся у березні 2023 року, майже через рік, тобто із пропуском розумного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, у зв`язку з цим, суд прийшов до висновку, що у поновленні ОСОБА_1 процесуального строку на звернення до суду із позовною заявою належить відмовити, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, а тому і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу та поновлення дії трудового договору, слід відмовити.

Проте, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду (наслідки спливу строку позовної давності), зважаючи на наступне.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, так як строк звернення до суду не пропущено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 22 квітня 2020 року № 291, від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641 карантин продовжувався, відповідно, до 24 квітня, до 11 травня, до 22 червня, до 31 липня, до 31 серпня 2020 року на усій території України. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії. Тому строк на звернення позивачем з цим позовом, заявленим у квітні 2023 року, тобто під час карантину, не сплив.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46 гс 22), до розгляду якої зупинялося провадження у цій справі.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення зазначених вище положень закону не врахував, що продовження строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, а тому позивач не повинен був обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, як і подавати таку заяву, оскільки цей строк продовжується на строк дії карантину у силу закону.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо безпідставності висновку суду першої інстанції пропуску позивачем строку позовної давності.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно пункту 5 частини першої статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно з пунктом 3 даного Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34,38,39,41 - 44,53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ, який набув чинності 24 березня 2022 року.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже, роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас, таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23).

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Таким чином, призупинення дії трудового договору в умовах наявності військової агресії проти України можливе лише при умові перебування роботодавця в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу або ж працівник не може цю роботу виконати.

Тому, за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 є працівником головного офісу банка із дислокацією в м. Дніпрі, де відділення та структурні підрозділи банку в м. Дніпрі працюють в штатному режимі (очно та дистанційно).

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Проте, АТ КБ «ПриватБанк» не подало суду належних, достатніх та допустимих доказів, які б доводили неможливість забезпечити позивача роботою за вказаними посадами, які є вільними у банку, зокрема: наказів, розпоряджень, посадової інструкції позивача, документів про трудовий розпорядок, обсяг виконуваної позивачем роботи напередодні видання та протягом дії оспорюваного наказу тощо.

Відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» також не зазначено, що банк або його окремі підрозділи припинили роботу під час воєнного стану, банк скоротив штат, звузив обов`язки працівників тощо.

Оскільки, Головний офіс Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з дислокацією у місті Дніпрі, працівником якого є позивач, а також окремі підрозділи Банку, продовжують працювати в штатному режимі, роботу Банку не припинено.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуваний наказ голови правління Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Герхард Бьош № Е.17.U.0.0/4-6813382 від 31 березня 2022 року Про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , починаючи з 01 квітня 2022 року є незаконним та підлягає скасуванню, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.

У зв`язку з тим, що трудові відносини з ОСОБА_1 припинені не були, а лише призупинено дію трудового договору, то позовні вимоги про поновлення дії трудового договору задоволенню не підлягають.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої, шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2684 грн.. за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ворона Артема Ігоровича задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу та поновлення дії трудового договору задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ голови правління Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Герхард Бьош № Е.17.U.0.0/4-6813382 від 31 березня 2022 року Про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , починаючи з 01 квітня 2022 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2684 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко