ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 761/44727/16-ц

провадження № 61-12130св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та

в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_6 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року

у складі судді Саадулаєва А. І. та постанову Київського апеляційного суду від

28 червня 2023 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А.,

Писаної Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що відповідно до ордера від 14 грудня 1992 року

№ 63950 серії Б, виданого виконавчим комітетом Шевченківської районної ради народних депутатів м. Києва на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів від 08 грудня 1992 року, ОСОБА_1 разом із його сім`єю надано право на заняття житлового приміщення - ізольованої квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки форми № 3 від 14 грудня 2016 року № 10/04/23404, виданої Центром комунального сервісу, в зазначеній квартирі прописані:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (дочка позивача), ОСОБА_5 (онука позивача),

ОСОБА_3 (онук позивача).

Позивач вказував, що відповідачі зареєстровані у зазначеній квартирі, проте фактично у квартирі вони не проживають, витрат на комунальні послуги не несуть. ОСОБА_2 не проживає у квартирі з 1999 року, а її діти

ОСОБА_5 і ОСОБА_3 хоча і були з народження зареєстровані

у вказаній квартирі, але фактично ніколи там не проживали. Крім того, ОСОБА_2 неправомірно у 2016 році зареєструвала свою доньку ОСОБА_4 , 2013 року народження.

ОСОБА_1 з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; вселити її

у вказану квартиру та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкод

у користуванні квартирою.

Суди розглядали справу неодноразово.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 липня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 і зустрічного позову

ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції,

з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що позивач не надав доказів відсутності відповідачів у квартирі понад визначений статтею 71 ЖК України строк, а наявний між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 конфлікт щодо користування квартирою, який виявляється у частковому недопуску до квартири, зміні замків, свідчить про відсутність підстав визнання відповідачів такими, що можуть бути позбавлені права користування квартирою. Задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, буде мати наслідком втрату ОСОБА_2 та її дітьми права на здійснення у майбутньому приватизації квартири АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суди дійшли висновків, що, зважаючи на встановлені обставини справи, перешкод

у користуванні ОСОБА_2 квартирою немає, а право користування квартирою встановлене ордером на заняття приміщень.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 липня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування приміщенням, скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що за встановлених фактичних обставин справи суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасних висновків, що немає підстав, передбачених статтею 71 ЖК України, для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою. Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, навів дві фактичні підстави позову - вибуття ОСОБА_2 зі спірного житла у зв`язку з виїздом на інше постійне місце проживання та непроживання відповідачів у квартирі понад 6 місяців без поважних причин, а тому не здійснили розгляд по суті позовних вимог з підстав, заявлених у позові: вибуття відповідача на постійне проживання

в інше житлове приміщення. Водночас, встановивши заявлення позовних вимог з двох взаємовиключних підстав, суд першої інстанції мав роз`яснити позивачу необхідність уточнення вимог, однозначного визначення підстав позову. При цьому, вирішуючи питання про те, чи вибула відповідач на проживання в інше приміщення, суди мають дослідити питання, чи не буде стосуватися ухвалення рішення у справі прав та інтересів осіб, які не беруть участі у справі.

Верховний Суд вказав, що права користування спірним житлом неповнолітніх дітей відповідача ОСОБА_2 є похідними від її прав на це житло. Якщо буде встановлено, що мати дітей вибула зі спірного житла у зв`язку з обранням іншого місця постійного проживання і діти ніколи не вселялися до спірного житла, це свідчитиме про те, що право користування цим житлом діти ніколи не набували.

Повторний розгляд справи

У серпні 2021 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 створює перешкоди у користуванні ОСОБА_5 спірним житловим приміщенням, а саме: він замінив замки від вхідних дверей квартири з метою недопуску ОСОБА_5 до квартири.

ОСОБА_5 просила визнати за нею право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; вселити її

до цієї квартири та зобов?язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди

у користуванні квартирою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 червня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою

АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проживали

і проживають однією сім`єю разом з ОСОБА_7 за адресою:

АДРЕСА_2 , то ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням у порядку частини другої статті 107 ЖК України, у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання в інше приміщення. Крім цього, діти ОСОБА_2 : ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на підставі частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України, не набули права користування житловим приміщенням, у зв`язку з тим, що до цього їхня мати втратила таке право відповідно до закону з дня вибуття її з цього житла.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_5 з ОСОБА_1 не проживає.Перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_1 не здійснює. ОСОБА_5 не надала суду доказів чинення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

11 серпня 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 18 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від

28 червня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 та її малолітні діти іншого житла, ніж спірна квартира, не мають. Вказує, що її чоловік подав позовну заяву про розірвання шлюбу. Задовольняючи позовні вимоги до малолітніх дітей, суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки тому, що малолітні діти не можуть самостійно визначити своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Заявниця вказує, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі батька дітей - ОСОБА_7 , оскільки оскаржуване рішення впливає на його права та обов?язки. Суди не з?ясували, чи є належні умови для проживання дітей

у батька, чи надає батько дозвіл на проживання дітей, чи бажає він цього проживання. Прийняття судом заяви про збільшення вимог, де позивач ставить вимогу до ОСОБА_4 , 2013 року народження, є порушенням норм ЦПК України, оскільки це є окремим позовом.

11 серпня 2023 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 18 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від

28 червня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 .

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 іншого придатного житла не має, на час реєстрації та вселення була малолітньою, не могла обирати місце свого проживання самостійно. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, то факт її непроживання у спірній квартирі не

є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Суд першої інстанції не залучив до участі у справі батька дітей ОСОБА_7 , оскільки оскаржуване рішення впливає на його права та обов?язки. Суди не з?ясували, чи є належні умови для проживання дітей у батька, чи бажає він їх проживання. Прийняття судом заяви про збільшення вимог, де позивач ставить вимогу до ОСОБА_4 , 2013 року народження,

є порушенням норм ЦПК України, оскільки це є окремим позовом.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявники зазначають неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 22 вересня 2020 року у справі

№ 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 761/44727/16-ц, від

31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17, від 23 квітня 2020 року у справі

№ 686/8440/16-ц, від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц, від

01 вересня 2021 року у справі № 641/7103/19, від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17, від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі

№ 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від

25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

04 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзиви,

у яких просить касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзиви мотивовані тим, що висновки, які містяться в постановах, наведених

у касаційних скаргах не можуть бути взяті до уваги в межах розгляду цієї справи, оскільки стосуються інших обставин, ніж ті, які склалися між сторонами. ОСОБА_2 зі своїми малолітніми дітьми з дня їх народження проживали однією сім?єю в квартирі її чоловіка. Сам факт подання чоловіком

ОСОБА_2 позовної заяви про розірвання шлюбу не встановлює та не доводить факту втрати нею та її дітьми права користування квартирою її чоловіка, оскільки неповнолітні діти відповідачки від народження відповідно до статті 29 ЦК України набули право користування квартирою, яка належить ОСОБА_7 та в якій проживають відповідачка з малолітніми дітьми.

Рух касаційних скарг та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Києва.

11 жовтня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзивах на касаційні скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Відповідно до ордера від 14 грудня 1992 року № 63950 серії Б, виданого виконавчим комітетом Шевченківської районної ради народних депутатів

м. Києва на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів від 08 грудня 1992 року, ОСОБА_1 із сім`єю з чотирьох осіб було надано право на заняття житлового приміщення - ізольованої квартири АДРЕСА_1 .

21 серпня 1999 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 укладено шлюб,

у зв?язку з чим ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

згідно з довідкою форми № 3 від 05 липня 2017 року, виданою Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_10 (дружина), ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_5 (онука), ОСОБА_3 (онук), ОСОБА_6 (дочка), ОСОБА_4 (онука).

Відповідно до акта від 09 грудня 2016 року, складеного мешканцями будинку

АДРЕСА_3 : ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та актів від 20 березня 2017 року, від 18 серпня 2017 року, складених

ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , відповідач ОСОБА_2 та її діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , починаючи з 1999 року та дотепер у квартирі АДРЕСА_1 не проживають.

Згідно з актом обстеження умов проживання дитини Службою у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 15 січня 2019 року квартира АДРЕСА_1 складається із трьох кімнат. У 2015 році у квартирі зроблено косметичний ремонт. Комісія встановила, що

у квартирі діти не проживають, дитячих речей та іграшок немає. Квартира не приватизована. У квартирі проживають: ОСОБА_1 (власник житла), дружина ОСОБА_10 (зареєстрована). Донька ОСОБА_6 зареєстрована, не проживає; донька ОСОБА_2 зареєстрована, не проживає; онука ОСОБА_5 ,

2000 року народження, зареєстрована, не проживає; онук ОСОБА_3 ,

2010 року народження, зареєстрований, не проживає; онука ОСОБА_4 зареєстрована, не проживає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої - другої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні

з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Разом з тим згідно з частиною другою статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані

з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).

Тобто при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК України, доказуванню сторонами та встановленню судами підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності. Водночас у разі вирішення спору на підставі статті 107 ЖК України обставини поважності тимчасової відсутності особи в житловому приміщенні доказуванню сторонами та встановленню судами не підлягають, а значення має доведення обставини вибуття особи на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі частини другої статті 107 ЖК України, у зв`язку з їх вибуттям на постійне місце проживання в інше житлове приміщення.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 361/6668/15 (провадження № 61-25867св18) зроблено висновок, що «основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК України, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)».

Результат системного аналізу частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України

і частини другої статті 107 ЖК України дає підстави для висновку, що діти не набувають право користування житловим приміщенням у разі, якщо до цього їхня мати втратила таке право відповідно до закону з дня вибуття її з цього житла. Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житлом, лише у разі, якщо до цього вона набула право користування іншим жилим приміщенням.

Вказаний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 26 травня

2021 року у цій справі.

У справі, що переглядається, встановивши, що ОСОБА_2 та її діти з дня їх народження не проживають у квартирі

АДРЕСА_1 , оскільки після реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 . 21 серпня

1999 року ОСОБА_2 вибула на постійне місце проживання в помешкання, яке належить її чоловіку, за адресою: АДРЕСА_2 , тобто вибула на інше постійне місце проживання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок про наявність передбачених у статті 107 ЖК України підстав для задоволення позову

ОСОБА_1 .

При цьому суди надали належну оцінку наданим позивачем актам комунального підприємства, служби у справах дітей та актам, складеним мешканцями будинку, з яких відомо про непроживання відповідачки у спірній квартирі

з 1999 року.

Установивши, що ОСОБА_5 у спірній квартирі не проживає, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_5 , оскільки вона не надала доказів чинення ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Аргументи заявників про незалучення до участі у справі чоловіка

ОСОБА_2 - ОСОБА_7 є безпідставними, оскільки спірними рішеннями не вирішувались його права, інтереси та обов?язки.

Суд касаційної інстанції не приймає аргументи ОСОБА_2 про знаходження на розгляді у Шевченківському районному суді м. Києва справи № 761/28331/23 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, оскільки з Єдиного реєстру судових рішень відомо, що позовна заява була подана

у серпні 2023 року, тобто вже після ухвалення у справі оскаржуваних судових рішень.

Аргументи заявників про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційних скаргах, є безпідставними, оскільки висновки у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду, наведеним у касаційних скаргах.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої й апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,

у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого

2010 року).

Висновки за результатом розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 червня

2023 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційні скарги без задоволення, розподіл судових витрат, понесених заявниками, відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та

в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська