Справа № 450/1939/23 Провадження № 2/450/45/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Расяк С.М.

з участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області Новосад Юрія Олександровича, який діє в інтересах держави в особі Державної митної служби України, Волинської митниці, до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу, -

в с т а н о в и в:

Керівник Ковельської окружної прокуратури Волинської області Новосад Ю.О., який діє в інтересах держави в особі Державної митної служби України, Волинської митниці, звернувся в суд до відповідача ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу у розмірі 29232 грн. 45 коп. та судових витрат.

Мотивував позовні вимоги тим, що окружною прокуратурою шляхом моніторингу Єдиного державного реєстру судових рішень та опрацювання інформації органів влади встановлено наявність порушень інтересів держави, що полягає у спричиненні матеріальної шкоди, завданої незаконним звільненням працівника, яка на сьогоднішній день залишається невідшкодованою. Зазначає, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2022 у справі № 140/16275/21, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2022 року, та набрало законної сили 30 серпня 2022 року, задоволено адміністративний позов ОСОБА_4 до Волинської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вищезазначеним рішенням суду визнано протиправним та скасовано наказ Волинської митниці Держмитслужби від № 681-о від 15 грудня 2021 року «Про звільнення», поновлено ОСОБА_4 на посаді старшого державного інспектора митного поста «Піща» Волинської митниці Держмитслужби з 24 грудня 2021 року та стягнуто з Волинської митниці на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29232 грн. 45 коп. Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі № 140/16275/21 відмовлено у відкриті касаційного провадження за касаційною скаргою Волинської митниці. Крім цього, ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року у даній справі замінено Волинську митницю Держмитслужби на правонаступника Волинську митницю. Наказом Волинської митниці Держмитслужби № 11-о «Про поновлення» від 04 квітня 2022 року поновлено ОСОБА_4 на посаді старшого державного інспектора митного поста «Піща» Волинської митниці Держмитслужби з 24 грудня 2021 року та здійснено йому виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 8994 грн. 60 коп. Решту суми, яка підлягала сплаті згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі № 140/16275/21, а саме 20237 грн. 85 коп. списано 23 листопада 2022 року Управлінням Державної казначейської служби України у Любомльському районі Волинської області з рахунку Волинської митниці. Покликаючись на ст.ст. 1174, 1191 ЦК України прокурор зазначає, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Водночас, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не визначений законом. Також прокурор зазначає, що відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Водночас ч. 8 ст. 134 КЗпП України, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14, п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При цьому, винна у незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі. Вказав, що законодавцем покладено обов`язок на особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону, відшкодувати у повному розмірі шкоду, заподіяну установі, виплатою звільненому працівнику коштів за час вимушеного прогулу. Оскільки звільнення ОСОБА_4 здійснено з порушенням закону, що встановлено рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2022 року у справі № 140/16275/21, то на ОСОБА_3 , як на особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Волинській митниці та Державній митній службі України.

Ухвалою судді від 28 квітня 2023 року відкрито провадження у справі, а розгляд такої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

04 травня 2023 року від відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про проведення судового розгляду з викликом сторін.

Ухвалою від 08 травня 2023 року вищевказане клопотання відповідача задоволено, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, призначено підготовче судове засідання.

09 червня 2023 року від представника позивача Волинської митниці Наумчик Р.П. надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 12 червня 2023 року у задоволенні вищевказаного клопотання представника позивача Волинської митниці Наумчик Р.П. відмовлено.

Ухвалою підготовчого судового засідання від 15 червня 2023 року розгляд справи відкладено.

29 червня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно мотивів якого вказав, що в даній ситуації пріоритетними є норми спеціального законодавства, а саме приписи ст.ст. 80-82 ЗУ «Про державну службу». Зауважив, що ЗУ «Про державну службу» визначено (детерміновано) спеціальну процедуру притягнення державних службовців до матеріальної відповідальності шляхом закріпленого права суб`єкта призначення заявляти зворотну вимогу (регрес) до посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Наголосив на приписах ч. 3 ст. 80 ЗУ «Про державну службу» згідно з якими у разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю. Наведеними нормами представник ОСОБА_2 звертає увагу на те, що в діях відповідача відсутній умисел. Зазначив, що положеннями ст. 87 ЗУ «Про державну службу» визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби одночасно з попередженням про звільнення пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Однак, відповідач не зміг реалізувати в повній мірі вказані положення чинного законодавства в частині пропонування посади в новоутвореному органі - Волинській митниці, оскільки не був наділений такими повноваженнями, як голова реорганізаційної комісії. Вказав, що у зв`язку з реорганізацією Волинської митниці Держмитслужби та утворенням Волинської митниці як відокремленого підрозділу, право на пропонування посади у новоутвореному відокремленому підрозділі Держмитслужби належало виключно керівнику Волинської митниці. Наголосив на тому, що відповідач неодноразово (6 разів) ініціював проведення засідань комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби, на яких фіксувались як факти незабезпечення керівником Волинської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України дотримання положень ЗУ «Про державну службу» в частині одночасного запропонування державному службовцю Волинської митниці Держмитслужби рівнозначної посади, так і направлення відповідних листів, адресованих начальнику Волинської митниці Гузю А.І. для запропонування посад державним службовцям разом із попередженнями про наступне звільнення. Крім цього, зазначив, що в даній ситуації після виконання рішень суду про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету (місцевих бюджетів), проводиться службове розслідування щодо причетних посадових, службових осіб цих органів, якщо рішенням суду не встановлено в діях посадових, службових осіб складу кримінального правопорушення. Однак в цій ситуації таке розслідування не проводилося, що підтверджується листом директора Департаменту внутрішньої безпеки Державної митної служби України № 25/25-01/7.21/208 від 02 червня 2023 року «Про надання інформації», з якого вбачається, що оскільки звільнення працівників Волинської митниці Держмитслужби здійснено з порушенням вимог закону, що встановлено рішення суду, то на ОСОБА_3 , як на особу, за наказом якої проведено звільнення покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Волинській митниці та Державній митній службі України. Враховуючи наведене не підлягає застосуванню з порушених питань Порядок проведення службового розслідування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року № 950 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування», оскільки факт незаконного звільнення вже встановлено в судовому порядку. З огляду на наведене, вважає, що в даній ситуації порушено порядок відшкодування шкоди державними службовцями в порядку регресу, оскільки всупереч вищевикладеним вимогам ст. 82 ЗУ «Про державну службу», які є імперативними, до відповідача не надходило будь-яких пропозицій щодо відшкодування відповідної шкоди, в якій зазначаються розмір, порядок і строки відшкодування шкоди, а також обставини, що стали підставою для відшкодування, як і не було факту ініціювання внутрішньої перевірки чи проведення дисциплінарного провадження щодо встановлення вини чи невинуватості відповідача по факту заподіяння шкоди, що, на його думку, є визначальним при застосуванні права регресу. З огляду на вищевикладене просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

24 липня 2023 року від представника позивачів керівника Ковельської окружної прокуратури Новосад Ю.О. надійшли письмові пояснення, за мотивами яких зазначив, що положення ч. 4 ст. 80 ЗУ «Про державну службу», а саме те, що державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, яка заподіяна умисно, стосується лише шкоди, заподіяної іншими неправомірними діями, а не діями, пов`язаними з незаконним звільненням чи переведенням працівника на іншу роботу. Дані положення Закону України «Про державну службу» узгоджуються з положеннями КЗпП України щодо матеріальної відповідальності працівника. Окрім цього покликався на позицію Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі 161/6047/16-ц, згідно з якою відшкодування особою, за наказом якої проведено звільнення працівника, збитків, внаслідок виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у повному розмірі незалежно від наявності вини.

16 жовтня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, у яких вказав, що покликання прокурора на ч. 4 ст. 80 ЗУ «Про державну службу» не відповідає дійсності та вказані мотиви не підлягають застосуванню в даному випадку, оскільки вищевказаної норми не існує в чинному законодавстві. Зауважив, що серед іншого звертався із запитами до Ковельської окружної прокуратури Волинської області в яких запитував у який спосіб питання регресу вирішується безпосередньо у Волинській обласній прокуратурі та Ковельській окружній прокуратурі. У отриманих відповідях від 12 липня 2023 року вказано, що останні три роки на підставі рішень судів поновлено 19 осіб на посади в прокуратурі Волинської області та місцевих прокуратурах Волинської області, яким в загальному виплачено 5752871 грн. 09 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Волинською обласною прокуратурою позови про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу у зазначених справах не пред`являлися у зв`язку з відсутністю для цього підстав. З огляду на викладене вказав, що в даній ситуації відсутні підстави для задоволення позову, а тому просить у задоволенні таких відмовити.

Протокольною ухвалою від 16 жовтня 2023 року закрито підготовче судове засідання, цивільну справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні 26 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 надав пояснення аналогічні викладеним письмово, просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову, надав пояснення аналогічні викладеним письмово.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи і інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ч.ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» № 858 від 02 жовтня 2019 року утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком 1, згідно з яким утворено, зокрема, Волинську митницю Держмитслужби.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України № 895 «Деякі питання територіальних органів Державної митної служби» від 30 вересня 2020 року територіальні органи Державної митної служби було реорганізовано шляхом їх приєднання до Державної митної служби.

Наказом Державної митної служби України № 480 від 27 жовтня 2020 року розпочато процес реорганізації структури органів Державної митної служби України, утворено комісії з реорганізації територіальних органів Держмитслужби та призначено голів таких комісій з метою формування їх складу.

З 03 листопада 2020 року Волинська митниця Держмитслужби перебуває в стані припинення.

Наказом Державної митної служби України № 472 від 30 червня 2021 року «Про початок здійснення митницями, як відокремленими підрозділами Державної митної служби України» з 01 липня 2021 року відбулось фактичне передання компетенції від Волинської митниці Держмитслужби, як юридичної особи публічного права, до Волинської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України.

Згідно з наказом Державної митної служби України №736 від 28 вересня 2021 року «Про внесення змін до наказу Держмитслужби № 480 від 27 жовтня 2020 року» відповідача призначено головою реорганізаційної комісії Волинської митниці Держмитслужби.

У відповідності до посадової інструкції, затвердженої 23 жовтня 2019 року головою Держмитслужби, начальник Волинської митниці є державним службовцем категорії «Б».

29 вересня 2021 року відбулося засідання комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби, де, відповідно до протоколу виступав ОСОБА_3 , який повідомив, що на даний момент не забезпечено попередження особового складу Волинської митниці Держмитслужби про можливе наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією з одночасним пропонуванням державному службовцю іншої рівнозначної посади державної служби або нижчої посади державної служби.

Відповідно до протоколу засідання комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби від 05 жовтня 2021 року, комісія після виступу ОСОБА_3 вирішила підготувати звернення до начальника Волинської митниці Гузь А.І. щодо питання надання інформації про доцільність проведення конкурсів на заміщення вакантних посад Волинської митниці, враховуючи той факт, що станом на 05 жовтня 2021 року знаходяться поза штатом 119 посадових осіб Волинської митниці Держмитслужби.

Наказом Державної митної служби України №811 від 23 жовтня 2021 року «Про внесення змін до наказу Держмитслужби №480» від 27 жовтня 2020 року визначено термін завершення реорганізації територіальних органів Держмитслужби 30 грудня 2021 року, при цьому наказ № 480 доповнено новим пунктом 9 наступного змісту, виконання якого покладено саме на голів комісій «9.1. забезпечити завершення організаційних заходів, спрямованих на попередження про наступне вивільнення посадових осіб митниць Держмитслужби у встановленому законодавством порядку. Терміном до 29 жовтня 2021року, 9.2. завершити заходи із переведення (звільнення) посадових осіб митниць Держмитслужби. Термін до 24 грудня 2021 року, 9.4. забезпечити дотримання строків (термінів), визначених цим наказом».

16 листопада 2021 року відбулось засідання комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби, оформлене протоколом від 16 листопада 2021 року на якому ОСОБА_3 наголосив про необхідність дотримання вимог ст. 87 ЗУ «Про державну службу» при переведенні (звільненні) працівників Волинської митниці Держмитслужби, а також те, що на жоден протокол засідання комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби, який був направлений до Волинської митниці, відповідь не надходила.

16 листопада 2021 року прийнято Попередження про можливе наступне звільнення у зв`язку із реорганізацією Волинської митниці Держмитслужби шляхом її приєднання до Державної митної служби України, яким повідомлено старшого державного інспектора митного поста "Піща" Волинської митниці Держмитслужби ОСОБА_4. про можливе наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією, зміною структури та штатного розпису митного органу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу». Окрім цього, цим попередженням ОСОБА_4 повідомлено, що у зв`язку з реорганізацією, зміною структури та штатного розпису Волинської митниці на 2021 рік, введених в дію наказами Волинської митниці №10 від 02 березня 2021 року «Про введення в дію штатного розпису на 2021 рік», №14 від 17 червня 2021 року «Про введення в дію структури та переліку №1 змін до штатного розпису Волинської митниці на 2021 рік» відсутністю вакантних посад, рівнозначній або нижчій вакантній посаді у Волинській митниці як відокремленому підрозділі Держмитслужби, не пропонується. Вказане попередження підписане 16 листопада 2021 року начальником Волинської митниці Гузь А.І. та 17 листопада 2021 року головою комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби ОСОБА_3 .

На підставі вищезгаданого попередження прийнято наказ Волинської митниці Держмитслужби № 681-о від 15 грудня 2021 року «Про звільнення», яким ОСОБА_4 звільнено із займаної посади. Вказаний наказ підписаний головою комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби ОСОБА_3 .

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2022 року у справі № 140/16275/21 адміністративний позов ОСОБА_4 до Волинської митниці Держмитслужби задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Волинської митниці Держмитслужби № 681-о від 15 грудня 2021 року «Про звільнення», поновлено ОСОБА_4 на посаді старшого державного інспектора митного поста «Піща» Волинської митниці Держмитслужби з 24 грудня 2021 року та зобов`язано Волинську митницю Держмитслужби здійснити нарахування та виплату ОСОБА_4 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 24 грудня 2021 року.

З вказаного рішення вбачається, що Волинською митницею Держмитслужби не виконано обов`язку, визначеного законом щодо процедури звільнення ОСОБА_4 , та не враховано його право на переважне залишення на роботі, не запропоновано іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей одночасно з попередженням про звільнення.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Волинської митниці на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2022 року.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року замінено в адміністративній справі № 140/16275/21 Волинську митницю Держмитслужби на правонаступника Волинську митницю.

Наказом Волинської митниці Держмитслужби № 11-о «Про поновлення» від 07 квітня 2022 року поновлено ОСОБА_4 на посаді старшого державного інспектора митного поста «Піща» Волинської митниці Держмитслужби з 24 грудня 2021 року та нараховано виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 8994 грн. 60 коп., яка виплачена на підставі наказу Волинської митниці № 234-о від 07 квітня 2022 року «Про проведення розрахунку».

Як встановлено з листа Івано-Франківської митниці № 7.21-1/25/4/1668 від 04 травня 2023 року, начальник митниці ОСОБА_3. звертався до в.о. голови Державної митної служби України Звягінцев С.Б. із листом, в якому просив провести службове розслідування відносно нього у зв`язку із зверненням прокуратурою в порядку регресу із позовами про відшкодування шкоди, завданої виплатою працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі рішень Волинського окружного адміністративного суду у справах № 140/878/22, № 140/16275/21, № 140/1595/22, № 140/311/22, № 140/422/22, № 140/2607/22, № 140/3608/22, № 140/311/22.

У відповіді директора Департаменту внутрішньої безпеки Державної митної служби України № 25/25-01/7.21/208 від 02 червня 2023 року вбачається, що оскільки звільнення працівників Волинської митниці Держмитслужби здійснено з порушенням вимог закону, що встановлено рішенням суду, то на ОСОБА_3 , як на особу, за наказом якої проведено звільнення покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Волинській митниці та Державній митній службі України, а тому Порядок проведення службового розслідування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 950 від 13 червня 2000 року «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування», застосуванню не підлягає, оскільки факт незаконного звільнення встановлено в судовому порядку.

Судом встановлено, що спірні правовідносини, які виникли в даній ситуації стосуються незаконного звільнення працівника територіального підрозділу Державної митної служби, його подальшого поновлення на посаді та шкоди, яку поніс державний орган внаслідок витрачання з бюджету коштів на виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, яку він має на меті стягнути з винної у незаконному звільненні посадової особи в порядку регресу.

У преамбулі до КЗпП України вказано, що Кодекс визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Згідно ст. 1 КЗпП України Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Дія цього Кодексу та законодавства про працю не поширюється на відносини між гіг-спеціалістами та резидентами Дія Сіті, визначені Законом України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні».

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Водночас принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовані приписами ЗУ №889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу».

У ст. 5 ЗУ «Про державну службу» зазначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, норми ЗУ «Про державну службу», що регулюють відносини з приводу вступу, проходження та припинення державної служби є спеціальними по відношенню до змістовно подібних норм КЗпП України.

За мотивами ч. 3 ст. 5 ЗУ «Про державну службу» норми КЗпП України застосовуються до правовідносин щодо проходження державної служби лише в тому випадку і в тій частині, якщо такі відносини не врегульовані ЗУ «Про державну службу».

Подібні за своїм змістом висновки викладені і в інформаційному листі Вищого адміністративного суду Україні «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» 26 травня 2010 року №753/11/13 10, згідно з яким під час вирішення спорів щодо звільнення державних службовців пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовані спірні відносини, а також коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Вказані висновки також викладені у п. 64 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі № 240/20237/20 (провадження № К/9901/41419/21).

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

В силу вимог ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Натомість, правовідносини щодо матеріальної відповідальності державних службовців врегульовані приписами глави 3 Розділу VІІІ ЗУ «Про державну службу».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЗУ «Про державну службу» матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, зокрема, до посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

Частиною 3 статті 80 ЗУ «Про державну службу» передбачено, що у випадку застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

Таким чином, норми матеріальної відповідальності працівників, відповідальних за незаконне звільнення інших працівників врегульовані приписами як КЗпП України, так і ЗУ «Про державну службу». Отже, існує колізія норм права.

Листом Міністерства юстиції України № 758-0-2-08-19 від 26 грудня 2008 року роз`яснено практику щодо застосування норм права у випадку колізії, зокрема вказано, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Прокурор у поданій позовній заяві та письмових поясненнях покликається на постанову Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц (провадження № 61-12705св18). В даній постанові Верховний Суд, покликаючись на п. 8 ч. 1 ст. 134, ст. 237 КЗпП України, п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року, дійшов до висновку про те, що чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі, а отже посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В силу вимог ч. 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Слід зазначити, дана постанова Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц не містить висновків з питань застосування норм права. В цій постанові, Верховний Суд, виходячи з приписів КЗпП України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України надав власну правову оцінку факту відповідальності посадової особи, відповідальної за незаконне звільнення державного службовця, яка в силу прямої вказівки ч. 7 ст. 82 ЦПК України не є обов`язковою для суду при розгляді іншої справи.

В той же час, у п. 19 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі №560/6518/20 (адміністративне провадження № К/9901/33433/21) зазначено, що підставою для відкриття касаційного провадження стала відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування п. 9 ст. 134 КЗпП України у подібних правовідносинах (відповідальність посадової особи за несвоєчасну виплату заробітної плати понад один місяць).

За змістом п. 34-35 вищевказаного рішення, Верховний Суд зробив висновок про те, що Законом №889-VIII, який є спеціальним у спірних правовідносинах, визначено для держави (в особі суб`єкта владних повноважень) право зворотної вимоги (регресу) у разі заподіяння шкоди державним службовцем. Однак, в такому випадку державний службовець несе матеріальну відповідальність лише за шкоду, яка умисно заподіяна його протиправною діяльністю або бездіяльністю. Отже, для притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності необхідно встановити: -неналежне виконання державним службовцем посадових обов`язків; - факт заподіяння шкоди; -причинний зв`язок між неналежним виконанням посадових обов`язків і заподіяною шкодою; та - вину державного службовця.

З огляду на вказане, такий висновок підлягає застосуванню під час розгляду даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками, ОСОБА_3 займав посаду голови реорганізаційної комісії Волинської митниці Держмитслужби.

Відповідно п. 13 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1074 від 20 жовтня 2011 року (далі - Порядок), після здійснення заходів, пов`язаних з державною реєстрацією утвореного органу виконавчої влади як юридичної особи публічного права, затвердженням положення про нього, структури та штатного розпису його апарату, кошторису та заповненням 30 відсотків вакансій, видається акт Кабінету Міністрів України про можливість забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється.

Пунктом 15 Порядку визначено, що у разі припинення органу виконавчої влади Кабінет Міністрів України утворює відповідну комісію, затверджує її голову та визначає строк проведення реорганізації або ліквідації. Головою комісії з реорганізації органу виконавчої влади затверджується керівник або заступник керівника утвореного органу виконавчої влади або органу виконавчої влади, до якого перейшли права та обов`язки органу виконавчої влади, що реорганізується. Головою комісії з ліквідації органу виконавчої влади затверджується посадова особа, визначена Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, начальник Волинської митниці є державним службовцем категорії «Б». Таким чином голова реорганізаційної комісії територіального підрозділу Державної митної служби, який в силу вказівок законодавства призначається керівник або заступник керівника такого органу так само є державним службовцем категорії «Б». Таким чином, на момент прийняття наказу Волинської митниці Держмитслужби від 15 грудня 2021 року № 681-о «Про звільнення» та вчинення інших, пов`язаних із ним дій, ОСОБА_3 був державним службовцем категорії «Б».

Відтак, в даній справі першочерговому застосуванню підлягають спеціальні норми права, а саме ст.ст. 80-82 ЗУ «Про державну службу», які мають пріоритет над загальними нормами права, передбаченими ст.ст. 130, 134, 237 КЗпП України.

З огляду на вказане, у разі застосування зворотної вимоги (регресу) відповідач може нести матеріальну відповідальність тільки за шкоду умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

Таким чином, для задоволення зворотної вимоги (регресу) ОСОБА_3 повинен був допустити умисну протиправну бездіяльність щодо не пропонування ОСОБА_4 рівнозначної або нижчої посади.

За ст. 87 Закону України «Про державну службу» пропонування державному службовцю рівнозначної або нижчої посади здійснює суб`єкт призначення або керівник державної служби.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» керівник державної служби в державному органі - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.

Суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади (п. 7 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну службу»).

Однак, відповідно до п. 14 Порядку № 1074 до комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу з моменту затвердження її персонального складу переходять повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією або ліквідацією відповідного органу виконавчої влади або територіального органу. Більше того повноваження голови комісії, визначено п. 21 Порядку № 1074, який не передбачає повноваження щодо призначення на вакантні посади до новоутвореного органу.

Станом на грудень 2021 року відбулося фактичне та процесуальне правонаступництво, за яким здійснено передання компетенції від Волинської митниці Держмитслужби, як юридичної особи публічного права, до Волинської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України.

Таким чином, у зв`язку з реорганізацією Волинської митниці Держмитслужби та утворенням Волинської митниці як відокремленого підрозділу, право на запропонування посади у новоутвореному територіальному органі Держмитслужби належало виключно керівнику Волинської митниці як відокремленому підрозділу Державної митної служби України, на основі делегованих повноважень, визначених Положенням про Волинську митницю, затвердженого наказом Державної митної служби України № 489 від 29 жовтня 2020 року «Про затвердження положень про територіальні органи Держмитслужби».

Отож, відповідач, як голова реорганізаційної комісії не виступав у статусі ні керівника державної служби, ані суб`єкта призначення, а тому не мав відповідних повноважень пропонувати працівникам рівнозначну посаду або нижчу посаду в порядку ст. 87 ЗУ «Про державну службу».

Крім цього, відповідач, шість разів на засіданнях комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби за власною ініціативою, розуміючи явний протиправний характер відповідних дій, піднімав питання належного дотримання порядку звільнення державних службовців за ст. 87 ЗУ «Про державну службу» та звертався до керівника новоствореної Волинської митниці для забезпечення виконання ним вимог ст. 87 ЗУ «Про державну службу» для з`ясування необхідності оголошення конкурсу на заняття посад за наявної кількості людей, які перебували поза штатом.

З огляду на вказане, суд зазначає, що у діяннях відповідача відсутній умисел чи вина. Навпаки, відповідач, займаючи відповідну посаду, вжив всіх заходів для недопущення незаконного звільнення працівників при реорганізації Волинської митниці Держмитслужби.

Так, відповідно до п.п. 10 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України посадові та службові особи органів державної влади, дії яких завдали шкоди, що відшкодована з бюджету, несуть цивільну, адміністративну та кримінальну відповідальність згідно з законом.

Абзацами 3-5 п.п. 10 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України визначено особливості пред`явлення регресу до посадової особи з вини якої завданої збитків державному бюджету, які залежать від встановлення діях посадової, службової особи органів державної влади складу кримінального правопорушення.

У випадку встановлення в діях посадової, службової особи органів державної влади складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду щодо неї, який набрав законної сили, органи державної влади в установленому законодавством порядку реалізовують право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи щодо відшкодування збитків, завданих державному бюджету (місцевим бюджетам), у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інше не встановлено законодавством.

Проте, якщо рішенням суду не встановлено в діях посадових, службових осіб складу кримінального правопорушення, органи державної влади після виконання рішень суду про стягнення коштів, проводять службове розслідування щодо причетних посадових, службових осіб цих органів.

За результатами службового розслідування органи державної влади та органи Казначейства України у місячний строк можуть звернутися до суду з позовною заявою про відшкодування збитків, завданих державному бюджету (місцевим бюджетам), з пред`явленням зворотної вимоги (регресу) у розмірі виплаченого відшкодування до посадових, службових осіб цих органів, винних у завданні збитків (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Аналогічні положення передбачені у ст. 6 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Таким чином, у разі якщо державному бюджету завдано збитків в результаті протиправних дій посадової або службової особи державного органу, і рішенням суду у діях такої особи не встановлено складу кримінального правопорушення, державний орган проводить службове розслідування відносно такої особи і за його результатами звертається із зворотною вимогою (регресом).

Судом встановлено, що в діяннях ОСОБА_3 при прийнятті скасованого в подальшому наказі про звільнення не встановлено складу кримінального правопорушення, відносно відповідача відсутній обвинувальний вирок суду з цього питання, який набрав законної сили. Разом з тим, службове розслідування відносно ОСОБА_3 також не проводилося, попри звернення за даним фактом, яке подане самим відповідачем, що підтверджується листом директора Департаменту внутрішньої безпеки Державної митної служби України № 25/25-01/7.21/208 від 02 червня 2023 року.

З огляду на вказане, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували наявність умислу в діяннях відповідача при прийнятті в подальшому скасованого наказу про звільнення ОСОБА_4 .

Крім цього, стороною позивача при зверненні до суду порушено порядок відшкодування шкоди державними службовцями.

Порядок відшкодування шкоди, завданої державним службовцем визначений ст. 82 ЗУ «Про державну службу», відповідно до приписів якої для відшкодування шкоди керівник державної служби вносить державному службовцю письмову пропозицію, в якій зазначаються розмір, порядок і строки відшкодування шкоди, а також обставини, що стали підставою для відшкодування. Державний службовець повинен дати відповідь на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди у письмовій формі.

Пропозиція може бути внесена протягом трьох місяців з дня, коли керівник державної служби дізнався чи мав дізнатися про обставини, що є підставою для пред`явлення вимоги, але не пізніше ніж через три роки з дня заподіяння шкоди.

Державний службовець повинен дати відповідь на пропозицію про відшкодування шкоди в письмовій формі протягом двох тижнів з дня отримання пропозиції.

У разі ненадання державним службовцем відповіді на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, відмови від відшкодування шкоди чи невідшкодування шкоди до зазначеного у пропозиції строку керівник державної служби може звернутися з позовом про таке відшкодування до суду.

Наведені приписи встановлюють спеціальний порядок для виникнення права у державного органу звернутися до державного службовця із зворотною вимогою (регресом).

Особливість цього порядку полягає у тому, що лише у разі ненадання державним службовцем відповіді на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, відмови від відшкодування шкоди чи невідшкодування шкоди до зазначеного у пропозиції строку, керівник державної служби наділяється правом звернутися до суду, оскільки лише за настанням таких обставин майновий інтерес державного органу отримати відшкодування порушується.

Слід зауважити, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт того, що керівник державної служби звертався до ОСОБА_3 із письмовою пропозицією в якій зазначався б розмір, порядок і строки відшкодування шкоди, а також обставини, що стали підставою для відшкодування. Такі докази не долучені прокурором ні до позовної заяви, ані до письмових пояснень, поданих після того, як відповідач у відзиві на позовну заяву наголосив на порушені порядку звернення із позовною вимогою про стягнення регресу.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що аргументи, якими сторона позивача мотивувала свої вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір з відповідача на користь позивачів стягненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 1, 3, 130, 134, 138, 237 КЗпП України, ст.ст. 1, 3, 80-82, 87 Закону України «Про державну службу», суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області Новосад Юрія Олександровича, який діє в інтересах держави в особі Державної митної служби України, Волинської митниці, до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 04 березня 2024 року.

Суддя Мусієвський В.Є.