Провадження № 2/204/1806/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лавриненко В.Д.,

позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, -

В С Т А Н О В И В:

06 листопада 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 із вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з 05 травня 2017 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Спільне життя з відповідачем у неї не склалося, у зв`язку з чим шлюб між сторонами розірвано. Від спільного шлюбу вони з відповідачем мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає спільно з нею, перебуває на її утриманні. Вказує, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2022 року по справі 202/6166/21 з відповідача стягнуто на її користь на утримання сина аліменти у розмірі його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 06 жовтня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. 09 вересня 2022 року вона уклала шлюб із ОСОБА_4 , у зв`язку з чим змінила прізвище із « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ». Разом з цим, зазначає, що 29 травня 2023 року між сторонами було укладено договір про припинення права на аліменти для дитини, у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. Відповідно до умов даного договору, відповідач передав у власність дитини належне йому на праві приватної спільної часткової власності нерухоме майно, зокрема: 22/100 частки будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 89,6 кв. м, житловою площею 62,6 кв. м, з відповідною часткою господарчих будівель та споруд; 4/10 частки земельної ділянки, площею 0,0125 га за кадастровим номером :07:387:0014, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 4/10 частки земельної ділянки, площею 0,372 га за кадастровим номером :07:387:0015, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у зв`язку з чим право на аліменти на дитину вважаються припиненими. Разом з цим, зазначає, що вимогами п. 4 та п. 9 вказаного договору, визначено, що відповідач не звільняється від обов`язків щодо участі у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Так, зазначає, що у зв`язку із введення на території країни воєнного стану та наявною небезпекою, КЗДО № 3 ДМР, вихованцем якого є їх син, з 01 вересня 2022 року по теперішній час працює за дистанційною формою надання освітніх послуг. Однак, позивачка вважає, що дистанційна форма догляду, освіти та виховання, з огляду на необхідність розвивати здібності дитини, отримувати всебічну освіту, не може належним чином забезпечити ці потреби. Тому, стверджує, що вона була вимушена укласти договір від 01 березня 2023 року з ФОП ОСОБА_7 , який організовую роботу Центру дитячого розвитку «Ельфік» щодо надання послуг у сфері дошкільної освіти та денного догляду за їхнім сином. Позивачка стверджує, що вона самостійно сплатила за отримання даної послуги грошові кошти у сумі 50500 гривень. При цьому, остання зазначає, що вона не працює, аліментів у зв`язку з вище укладеним договором передачі майна не отримує, а її нинішній чоловік ОСОБА_4 отримує дуже низький дохід, щоб забезпечити належний розвиток здібностей її сина, а інших доходів вони не мають, тому сплачувати самостійно дані витрати на розвиток здібностей дитини вона не може. Натомість зазначає, що відповідач інших дітей не має, аліментів нікому не сплачує, а отже має можливість оплатити половину додаткових витрат на дитину, тому прохає суд стягнути з нього 25250 гривень понесених нею додаткових витрат на дитину одноразово та 2750 гривень на оплату розвитку здібностей дитини у вигляді половини вартості придбання освітньої послуги у сфері дошкільної освіти та денного догляду у Центрі дитячого розвитку «Ельфік» щомісячно, починаючи стягнення з 01 грудня 2023 року до закінчення відвідування дитиною вказаного центру разом із судовими витратами по справі.

Ухвалою суду від 04 грудня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 15 годину 30 хвилин 18 січня 2024 року (а. с. 48), копія якої надіслана учасникам справи 04 грудня 2023 року за вихідним № 35729/23-вих/2/204/4355/23 (а. с. 49).

25 січня 2024 року на адресу суду відповідачем подано відзив на позовну заяву (а. с. 83-85), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначає, що батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Натомість, позивачка прохає суд стягнути з нього додаткові витрати за відвідування їхнім сином Центру дитячого розвитку «Ельфік», що не є додатковими витратами на дитину в розумінні ст. 185 СК України, оскільки вони не викликані особливими обставинами. Стверджує, що між сторонами не погоджено відвідування їхнім сином вказаного центру розвитку. що не заслуговують на увагу суду особисті судження позивачки щодо неналежного забезпечення потреб дитини в догляді, освіті та навчанні за дистанційною формою у КЗДО № 3 ДМР, тим більше, коли даний заклад, з 06 листопада 2023 року, працює за змішаною формою надання освіти. Також, зазначає про те, що є надуманими доводи позивачки щодо його можливості сплачувати такі додаткові витрати, оскільки він доходів не має, а його мати, яка має інвалідність 2 групи, потребує постійного догляду. Крім цього, зазначає про те, що позивачкою не надано доказів того, що ФОП ОСОБА_7 має дозвіл на надання послуг дошкільної освіти, а нею вказані послуги сплачені, оскільки надані нею довідки про оплату не є належними та допустимими доказами у справі. Тому, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

07 лютого 2024 року на адресу суду надійшла відповідь позиваки на відзив (а. с. 90-96), в якій вона вказує на те, що зазначені у відзиві твердження відповідача не відповідають дійсності.

В обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що необхідність відвідування їхнім сином Центру дитячого розвитку «Ельфік» обумовлена саме особливими обставинами, зокрема необхідністю дбати про розвиток дитини, про розвиток його здібностей, що ускладнилося введенням воєнного стану, наявністю бойових дій, у зв`язку з чим КЗДО № 3 ДМР було припинено приймання дітей на обслуговування в очній формі та запровадження дистанційної форми освіти, яка її не влаштовувала, оскільки їй ні з ким було лишати дитину та кваліфіковано розвивати її здібності, бо сама вона освіти вихователя не має, щоб проводити заняття чи забезпечити дитині спеціальну психологічну та іншу допомогу. Вказує, що якби вона залишила дитину вдома на дистанційній формі навчання, то це могло б викликати загрозу для фізичного та психічного стану дитини: у випадку бомбардувань, ракетних нападів чи інших надзвичайних обставин, бо хтось мав би кваліфіковано заспокоїти дитину, забезпечити її евакуацію до бомбосховища, надавати першу медичну та психологічну допомогу у випадках шокового стану чи отримання поранень тощо, а тому вважає, що вказане свідчить про наявність особливих обставин виникнення понесених нею додаткових витрат на дитину. При цьому зазначає, що про необхідність відвідування їхнім сином вказаного закладу освіти вона неодноразово намагалася повідомити відповідача, зокрема, вона йому телефонувала та писала повідомлення в месенджерах, але останній не брав слухавку, а на повідомлення жодним чином не відповів, тому вважає, що ним надано їй мовчазну згоду. Крім того, зазначає про те, що відповідач неофіційно працює сантехніком та відповідно має дохід, натомість його мати перебуває у шлюбі з його батьком, який піклується про неї, а брат відповідача ОСОБА_8 , надає їй фінансову допомогу, а тому вважає, що останній має фінансову можливість приймати участь у додаткових витратах на дитину. Разом з цим, зазначає про те, що необґрунтованими є доводи відповідача щодо діяльності Центру дитячого розвитку «Ельфік», оскільки останній має офіційну адресу, окремий вхід та вивіску, офіційний сайт в Інтернеті та соціальних мережах.

14 лютого 2024 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивачки на відзив (а. с. 102-105), в яких він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.

В заперечення на відповідь на відзив зазначає про те, що територія м. Дніпра не відноситься до тимчасово окупованих територій чи територій на яких ведуться (велися ) бойові дії, а тому посилання позивачки на наявність бойових дій, як особливу обставину, не відповідає дійсності. Крім того, зазначає про те, що позивачка не працює та знаходиться вдома, а отже вона має можливість займатися вихованням та розвитком дитини, а те що її не влаштовує дистанційна форма навчання КЗДО № 3 ДМР, при тому, що ФОП ОСОБА_7 взагалі не має ані дозволу, ані ліцензії, ані жодних документів з надання освітніх послуг, не заслуговує на увага та не може вважатися особливою обставиною. Вказує, що оскільки позивачка не може піклуватися про сина, має труднощі як у його вихованні та наданні гідного розвитку, так і матеріальні, то він буде ініціювати вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини разом із ним, бо на відміну від позивачки, він може надати гідне виховання та розвиток дитини, не покладаючи відповідальність за її безпеку та життя не невідому установу. Стверджує, що між сторонами не має жодних домовленостей щодо відвідування їхнім сином Центру дитячого розвитку «Ельфік», таке рішення позивачкою прийнято самостійно, без узгодження з ним, через її особисті переконання щодо дистанційної освіти, а не через обставини, викликані особливими потребами. Разом з цим, зазначає, про те, що надана позивачкою роздруківка з сайту « ІНФОРМАЦІЯ_2 », не є підтвердженням наявності в нього доходу, більш того, що вона роздрукована зі старого сайту, який він не видалив. Натомість, вказує на те, що ані зазначення поштової адреси, ані наявність входу та вивіски, ані офіційний сайт в Інтернеті та сторінка в соціальних мережах, жодним чином не підтверджує наявність виду діяльності, дозволу, ліцензії, сертифікатів, які дають право на надання освітніх послуг, виданих компетентними органами. Також, вказує на те, що не заслуговують на увагу доводи позивачки про те, що вона не отримує аліменти, оскільки таке обмеження прямо встановлено вимогами ч. 2 ст. 190 СК України, у зв`язку з передачею ним права власності на майно.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позову та відповіді на відзив. Додатково зазначила, що з відповідачем питання відвідування їхнім сином Центру дитячого розвитку «Ельфік» вона не узгоджувала, але намагалася йому повідомити, однак він не виходить з нею на зв`язок, бо слухавку він не бере, на повідомлення не відповідає.

Відповідач в судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 106), в якій позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 01 лютого 2019 року (а. с. 13).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2022 року у справі № 202/6166/21 (а. с. 15-16 та на звороті), з відповідача стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06 жовтня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Також, вказаним рішенням суду з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на її утримання, у розмірі 1/3 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 06 жовтня 2021 року і до досягнення дитиною трьох річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

09 вересня 2022 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а. с. 20).

01 березня 2023 року між ОСОБА_1 , як замовником, та ФОП ОСОБА_7 , як виконавцем, укладено договір (а. с. 40-42, 28), відповідно до умов якого, виконавець організовує роботу Центру дитячого розвитку «Ельфік» та бере на себе зобов`язання надати замовнику освітню послугу у сфері дошкільної освіти та денний догляд, а замовник сплатити зазначені послуги на умовах визначених у додатку № 2 до цього договору, що є його невід`ємною частиною.

Оплату вказаних послуг позивачка здійснює самостійно (а. с. 30-38).

29 травня 2023 року сторонами укладено договір про припинення права на аліменти для дитини, у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (а. с 21-23), який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим № 1664.

Так, відповідно до умов п. 1 даного договору, відповідач передав у власність дитини належне йому на праві приватної спільної часткової власності нерухоме майно, зокрема: 22/100 частки будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 89,6 кв. м, житловою площею 62,6 кв. м, з відповідною часткою господарчих будівель та споруд; 4/10 частки земельної ділянки, площею 0,0125 га за кадастровим номером :07:387:0014, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 4/10 частки земельної ділянки, площею 0,372 га за кадастровим номером :07:387:0015, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Пунктом 3 цього договору визначено, що право на аліменти для дитини припиняється у зв`язку з передачею права власності на вищевказане майно.

Разом з цим, п. 9 цього договору визначено, що укладання даного договору не звільняє батька від обов`язків брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами.

З Витягу з Державного реєстру речових прав № 333883635 від 29 травня 2023 року (а. с. 24) вбачається, що за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на підставі договору про припинення права на аліменти для дитини, у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, зареєстровано право спільної часткової власності на 22/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

З Витягу з Державного реєстру речових прав № 333882237 від 29 травня 2023 року (а. с. 25) вбачається, що за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на підставі договору про припинення права на аліменти для дитини, у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, зареєстровано право спільної часткової власності 4/10 частини земельної ділянки кадастровий номер :07:387:0014.

З Витягу з Державного реєстру речових прав № 333882943 від 29 травня 2023 року (а. с. 26) вбачається, що за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на підставі договору про припинення права на аліменти для дитини, у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, зареєстровано право спільної часткової власності 4/10 частини земельної ділянки кадастровий номер :07:387:0015.

З довідки директорки КЗДО № 3 ДМР Постольник В. від 26 жовтня 2023 року № 49 (а. с. 27), вбачається, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є вихованцем КЗДО № 3 ДМР середньої групи з 01 вересня 2021 року. Разом з цим, зазначено про те, що 01 вересня 2022 року та станом на дату надання цієї довідки (26 жовтня 2023 року) дошкільний заклад працює за дистанційною формою надання освіти.

З довідки директорки КЗДО № 3 ДМР Постольник В. від 19 січня 2024 року № 1 (а. с. 86), вбачається, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є вихованцем КЗДО № 3 ДМР середньої групи з 01 вересня 2021 року та по теперішній час відвідує заклад освіти. Разом з цим, зазначено про те, що з 06 листопада 2023 року заклад працює за змішаною формою надання освіти. Діти відвідують заклад короткостроково, з 08 години 30 хвилин до 13 години 30 хвилин.

Згідно з відомостями № 0461-24-00352 від 19 січня 2024 року з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (а. с. 87), інформація щодо джерел/сум нарахованого (виплаченого) доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків відносно ОСОБА_2 за період з 01 по 03 квартал 2023 року, відсутня.

Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою.

Нормою ст. 15 СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.

Разом з цим, приписами ст. 190 СК України визначено порядок припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно.

Так, ч. 1 ст. 190 СК України, з-поміж іншого визначено, що той, з батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 190 СК України, набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно її утримувати.

Разом з цим, приписами ч. 3 ст. 190 СК України визначено, що укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину.

Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання.

Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що «СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 185 СК України той із батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин належить до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 185 СК України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Тобто, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, якою мірою кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дає змогу забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 759/328/17 (провадження № 61-1264св17), від 08 травня 2018 року у справі № 272/118/17-ц (провадження № 61-13311св18), від 10 травня 2018 року у справі № 2-1161/2011 (провадження № 61-15690св18) та від 16 травня 2018 року у справі № 666/5055/15-ц (провадження № 61-6827св18).

Так, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача додаткові витрати, які вона несе у зв`язку з відвідуванням дитиною приватного дитячого садочка - Центру дитячого розвитку «Ельфік», які обумовлені особливими обставинами, зокрема тим, що через введення воєнного стану в країні та наявність бойових дій, у КЗДО № 3 ДМР було припинено приймання дітей на обслуговування в очній формі із запровадженням дистанційної форму освіти, яка її не влаштовувала.

Однак суд не може погодитися з вказаним з тих підстав, що по-перше, вказані позивачкою витрати не є додатковими витратами на дитину в розумінні ст. 185 СК України, оскільки вони не викликані особливими обставинами (хворобою; необхідністю спеціального харчування, яке не можуть забезпечити в комунальних закладах освіти; чи схильність дитини до здібностей (музики/спорту тощо), які розвивають виключно в конкретному закладі освіти і т.д.). По-друге, підстави вважати, що такою особливою обставиною є воєнний стан, відсутні, оскільки останній в Україні введено Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб на всій території України, в тому числі як на території розташування КЗДО № 3 ДМР, так і Центру дитячого розвитку «Ельфік». При цьому, у м. Дніпрі, де територіально знаходяться вказані заклади, не ведуться бойові дії, місто не віднесено до територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), а навпаки місто живе своїм життям, де функціонують всі органи влади, суди, працюють комунальні служби та міський транспорт, магазини, аптеки, в тому числі і комунальні заклади освіти, зокрема і КЗДО № 3 ДМР (до якого зараховано сина сторін), та який, як вбачається з наданих сторонами довідок, не припиняв своєї роботи. Таким чином, підстави вважати, що звернення позивачки за освітніми послугами до приватного садочка є вимушеними, тобто зумовленими особливими обставинами, зокрема через відсутність можливості отримання таких освітніх послуг в комунальному закладі освіти, відсутні.

Крім того, суд зазначає, що не спроможними є доводи позивачки щодо не належного освітнього процесу на дистанційній формі навчання через незабезпечення належного догляду за дитиною під час воєнного стану, оскільки по-перше, належний догляд дитині повинні забезпечити батьки, по-друге, обов`язки та відповідальність батьків не може бути перекладена на інших осіб, тим більше у період воєнного стану на ФОП, яка не має ані дозволів на надання освітніх послуг, ані укриття чи сховища.

Також, суд зазначає, що не заслуговують на увагу суду доводи позивачки про те, що вона намагалася погодити з відповідачем питання відвідування дитиною Центру дитячого розвитку «Ельфік» (однак останній на її дзвінки та повідомлення не відповів), оскільки, як вбачається з матеріалів справи договір на відвідування даного центру позивачкою укладено/підписано 01 березня 2023 року, тоді як договір про припинення права на аліментами для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно сторонами (особисто) було укладено 29 травня 2023 року. Тобто, на дату укладання останнього, позивачка достеменно знала про те, що нею вже укладено договір на відвідування вказаного центру дитиною, однак відповідачу (при зустрічі) про вказане нею не зазначено, жодним чином вказане питання з ним не узгоджено, що свідчить не лише про відсутність мовчазної згоди останнього, а й намагання позивачки приховати вказані обставини від відповідача.

Разом з цим, суд зазначає про те, що не заслуговують на увагу суду доводи позивачки про те, що оскільки сама вона не працює, а аліменти на дитину, у зв`язку з укладенням договору про припинення права на аліменти для дитини, вона не отримує, при цьому її чоловік отримує дуже низький дохід, тому сплачувати одноосібно вказані витрати на відвідування дитиною Центру дитячого розвитку «Ельфік» вона не може, а відтак половину вказаних витрат повинен нести відповідач, оскільки приписами аб. 2 ч. 2 ст. 190 СК України визначено пряму норму, якою встановлено, що у разі укладання такого договору той з батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи те, що ОСОБА_3 навчається в приватному садочку Центрі дитячого розвитку «Ельфік» за бажанням матері, що не є крайньою необхідністю чи особливими обставинами в розумінні положень статті 185 СК України та, без погодження з батьком дитини, суд доходить висновку про те, що вказані витрати відносяться до основних витрат, які батьки несуть на утримання дітей, а не до додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 201/15248/16-ц, від 10 січня 2019 у справі № 369/11745/16-ц та від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19.

З огляду на викладене, з урахуванням встановлених судом фактичних обставини справи, суд доходить висновку, що позивачкою не доведено підстави позову про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, у зв`язку з чим суд дійшов переконливого висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, судовий збір не відшкодовується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 279, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) про стягнення додаткових витрат на дитину залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна