СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/23412/20

пр. № 2/759/108/24

20 лютого 2024 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі судових засідань Шило М.І.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

24.12.2020 р. ОСОБА_3 звернувся до Святошинського районного суд м. Києва з позовною вимогою визнати недійсним договір позики від 05.11.2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . В обґрунтування вимог вказує на укладення між сторонами договору позики в забезпечення виконання якого укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубінською О.О., зареєстрованого в реєстрі за №2568, за яким позичальник передав позикодавцю в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 . Разом із цим з умов договору позики передбачалося погодження обома сторонами графіку повернення позичальником позики частинами, який так і не був складений і погоджений сторонами. Позивач заявляє, що укладений правочин не був спрямований сторонами в момент його укладення на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Вказує, що у нього існували боргові зобов`язання за здійснення господарської діяльності та розрахунку за дизельне паливо перед ТОВ «Новограднафтотрейд". У зв`язку із чим йому було повідомлено про термінову необхідність сплати боргу або оформлення боргового зобов`язання шляхом укладення договору позики із забезпеченням іпотечним зобов`язанням на що позивач погодився. Номінальним позичальником виступила відповідач ОСОБА_2 . Позивач в обґрунтування вимог вказує на не отримання ним коштів за укладеним договором, не спрямованістю правочину на реальне настання правових наслідків, що згідно ст. 234 ЦК України свідчить про його фіктивність.

Ухвалою суду від 28.12.2020 року провадження по справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

14.06.2021 р. від відповідача надійшов відзив у якому вказується на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Зазначає, що посилання позивача на факти неотримання ним грошових коштів та фіктивність договору спростовується умовами підписаних ним договору позики та іпотечного договору. Такі обставини свідчать про небажання позивачем виконувати свої зобов`язання за вказаними договорами.

Ухвалою суду від 22.02.2022 року у справі призначено психологічну експертизу з використанням поліграфа, на час проведення судової експертизи провадження по справі зупинено.

15.06.2023 р. на адресу суду надійшов висновок експертів за результатами проведення судової психологічної експертизи та матеріали цивільної справи.

Ухвалою суду від 19.06.2023 р. відновлено провадження у цивільній справі, призначено судове засідання.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримують та просять задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні відповідач позовні вимоги заперечує про просить відмовити у їх задоволенні, вказуючи на їх необґрунтованість.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, висновки експертизи, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, що 05.11.2018 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики у простій письмовій формі за умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п.2.1 договору, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений договором строк.

Згідно п. 2.1 договору, розмір позики становить 618860,00 грн., що є еквівалентом 22000,00 доларів США, розрахованим за курсом долару США, встановленому Національним банком України на дату укладення цього договору.

Згідно п. 3.1., 3.2 договору, сума позики отримана позичальником в повному обсязі від позикодавця в день підписання цього договору. Грошові кошти, що є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Факт передання грошових коштів позичальником за цим договором підтверджується підписанням ним даного договору.

Сторони визначили, що даний договір є безпроцентним, оскільки він не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однієї зі сторін (п.3.3 договору).

Згідно п. 4.1. договору, строк дії позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і діє до 15 грудня 2018 року.

Згідно п. 5.1. договору, строк повернення позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і діє до 15.12.2018 року.

Повернення позики або частин позики підтверджується відповідною заявою/ заявами позикодавця про отримання грошових коштів від позичальника (п.5.2. договору).

Окрім того, 05.11.2018 р. між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубінською О.О. за реєстровим №2568, за яким позичальник в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеним 05.11.2018 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 618860,00 грн., що є еквівалентом 22000 доларів США, передав позикодавцю в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно п.2.4 іпотечного договору, у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги про виконання зобов`язань за цим договором та/або договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки, що є предметом цього договору.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки 05.11.2018 р., державним реєстратором вчинено реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 08.06.2023 р. №11414/11415/22-61 за результатами проведення судової психологічної експертизи з використанням поліграфу у ОСОБА_3 виявляються психофізіологічні реакції, які свідчать про те, що він: не отримував від ОСОБА_2 618860,00 грн. у зв`язку з укладенням договору позики від 05.11.2018 р., не отримував від ОСОБА_2 будь-яку суму коштів у зв`язку із укладенням договору позики, а також те, що ОСОБА_2 не передавала йому 618860,00 грн. у зв`язку з укладенням договору позики від 05.11.2018 р.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Як вбачається із договору позики від 05.11.2018 року, підписаного ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник), сума позики отримана позичальником в повному обсязі від позикодавця в день підписання цього договору. Грошові кошти, що є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Факт передання грошових коштів позичальником за цим договором підтверджується підписанням ним даного договору.

Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи N 388/1354/17-ц (провадження N 61-45859св18) вказує, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Окрім того, в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між сторонами було укладено договір іпотеки у відповідності до якого в іпотеку було передано майно ОСОБА_3 - квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Таким чином, іпотекою забезпечене виконання дійсного зобов`язання - договору позики. Вказаний договір укладено у письмовій форму, нотаріально посвідчено і жодною зі сторін не оспорюється.

Враховуючи волевиявлення сторін, що підтверджується укладеним договором позики, забезпеченим іпотечним договором, такі обставини свідчать про дійсну волю сторін. При цьому воля кожної зі сторін відповідає одна одній та узгоджені між собою (conventio - узгоджуватися на одному і тому ж).

При розбіжності волі та її зовнішнього вияву ніякого юридичного результату взагалі не виникає - те, що сторони виявили (id quod dictum est), не відповідає їхнім справжнім намірам, а те, що вони мали на увазі і бажали виявити (id quod actum est), не виражено.

В даному ж випадку воля сторін є взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду із позовом про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_3 вказує, що підставою для укладення договору позики була наявність у нього боргових зобов`язань перед третіми особами, проте номінальним позикодавцем виступила ОСОБА_2 . Зважаючи на умисність та узгодженість дій сторін, а також на відсутність реального настання правових наслідків спрямованих на виконання правочину - він має ознаки фіктивності, та підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Суд звертає увагу, що наявність договору іпотеки свідчить, що правова мета укладення договору позики є рівнозначною, що безпосередньо передбачена цим правочином. Зобов`язання позичальника за договором позики грошових коштів полягає, зокрема, у поверненні позикодавцеві такої ж суми грошових коштів.

Посилання позивача на відсутність графіку повернення позичальником позики частинами, як на підставу визнання договору позики недійсним не заслуговує на увагу. Вказана обставина не вказує на те, що договір позики укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором, з метою приховування справжніх намірів правочину.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таких обставин суд не встановив, отже підстави визнання правочину фіктивним відсутні.

Під час розгляду справи позивач не довів на підставі належних і допустимих доказів, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір позики є фіктивними та укладений без мети настання реальних наслідків, а також не наведено фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цього правочину (стаття 204 ЦК України).

Суд звертає увагу, що ОСОБА_3 одночасно посилається на дві взаємовиключні обставини, а саме не отримання ним коштів згідно договору позики та наявність підстав для визнання договору позики недійсним з підстав його фіктивності.

Так, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Проте, означене положення має місце лише у тому випадку, якщо договір був підписаний між сторонами, але не відбулася фактична передача грошей.

Разом з тим, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, тобто визнання правочину недійсним і визнання його неукладеним є взаємовиключними правовими підставами. Іншими словами, визнання правочину недійсним виключає факт його не укладення. Разом з тим, ОСОБА_3 одночасно посилається на недійсність договору позики, а також на неотримання ним коштів за договором, тобто неукладеність договору позики, що взаємовиключно.

Окрім того, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність у нього боргових зобов`язань за ведення господарської діяльності з купівлі ПММ, що стало підставою для укладення договору позики.

Разом із цим, жодних доказів на підтвердження таких фактів суду не надано. До того ж згідно п. 3.3. договору позики, сторони визначили, що даний договір не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однієї зі сторін, що додатково спростовує обставини, викладені у позовній заяві.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами другою, третьою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд встановивши відсутність у матеріалах справи належних доказів, що сторони не намагалися досягти правового результату у спірних правовідносинах та не реалізували свої права, що виникли в результаті укладення оспорюваного правочину договору позики, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 6-13, 18, 19, 77-79, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 274, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання договору позики недійсним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Єросова