ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/366/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

29 лютого 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представників позивача адвокатів Жука Є. Г., Герасименя О. Ю.,

представника відповідача адвоката Левкова В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2023 року в складі судді Губської Я.В. у справі № 640/15157/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу.

Позов мотивований тим, що 14 вересня 2011 року між ним та відповідачем укладено договір позики грошових коштів у сумі 50 000 доларів США. Згідно умов укладеного договору позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві (позивачеві) суму позики на першу вимогу протягом 2 місяців. Проценти за договором не встановлювались. На підтвердження передання грошових коштів відповідачу 14 вересня 2011 року було складено і підписано розписку. 01 липня 2016 року на адресу відповідача направлено лист-вимогу про виконання розписки протягом двох місяців з дня отримання. Лист було направлено рекомендованою кореспонденцією двічі, проте відповідач жодного разу його не отримав. Таким чином, позивач вважає, що строк виконання зобов`язання починає текти з 02 вересня 2016 року. Станом на час пред`явлення позову відповідач жодного разу так і не здійснив виплат за укладеним договором позики. Сума боргу за договором позики в розмірі 50 000 дол США, дорівнює за курсом НБУ станом на 06 вересня 2016 року -1 339 352, 60 грн.

Посилаючись на вказане позивач просив, стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу за договором позики від 14 вересня 2011 року в розмірі 1 339 352, 60 грн.

25 травня 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення на позов, в яких просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Заперечення мотивовані тим, що 02 грудня 2011 року між сторонами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено меморандум про виконання зобов`язань, який особисто підписаний сторонами, в тому числі позивачем та посвідчений печаткою товариства, засновником якого були ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Згідно зі змістом меморандуму, який складений на предмет виконання зобов`язань між вказаними сторонами, ОСОБА_1 виконав повернення боргу перед ОСОБА_2 по розписці від 14 вересня 2011 року на суму 50 000 доларів США. ОСОБА_2 , отримав 50 000 доларів США від ОСОБА_1 , претензій сторони не мали. Меморандум складений на правах фінансового документу і з підписанням вказаного документу всі зобов`язання вважаються виконаними, а раніше підписані документи втрачають силу. У подальшому між сторонами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено й інші меморандуми. Також вказав, що сплинув строк позовної давності за вимогами у розписці, адже за змістом розписки термін її виконання встановлений протягом 2 місяців з дати його укладення на першу вимогу, тобто зобов`язання повинні були бути виконані в строк до 14 листопада 2011 року, у зв`язку з чим строк позовної давності встановлюється з 14 листопада 2011 року по 14 листопада 2014 року. В той же час він, як добросовісний позичальник виконав свої зобов`язання.

16 червня 2017 року до суду надійшли письмові пояснення позивача ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Жук Євген Григорович, в яких зазначив, що є підстави для задоволення позову.

Письмові пояснення мотивовані тим, що меморандум він бачить вперше, підпис в ньому не його, та документ такого змісту ним не підписувався. Кошти на виконання договору позики, укладеного між сторонами у вигляді розписки від 14 вересня 2011 року, він не отримував. Щодо застосування строку позовної давності, то твердження відповідача щодо початку перебігу строку позовної давності з 14 листопада 2011 року є безпідставним. У відповідності до розписки чітко вбачається, що повернення позики повинно відбутися протягом 2 місяців з часу вимоги про її повернення. Така вимога за розпискою висунута відповідачу лише 01 липня 2016 року, що підтверджується направленим рекомендованим листом. Крім того вказав, що меморандум неможливо вважати фінансовим документом, оскільки останній складено з порушенням вимог чинного законодавства в частині валюти виконання зобов`язання.

18 липня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Жук Є.Г., подав до суду пояснення «додаткову правову позицію», де зазначив про наявність підстав для задоволення позову, мотивовані тим, що у відповідності до експертного висновку проведеної судової почеркознавчої експертизи в меморандумі підпис вчинено від імені ОСОБА_2 - ним самим. Оскільки ОСОБА_2 , такий документ дійсно не підписував, останнім було прийнято рішення про з`ясування, ким міг бути підписаний вказаний меморандум, яким чином там міг з`явились його підпис. Щодо посилання відповідачем на ОСОБА_4 , то згідно статуту ТОВ науково виробничої фірми «Укртехелектро, ЛТД» засновниками Товариства в рівних частках були: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Склад засновників було змінено у 1997 році та ними стали: ОСОБА_2 - 55% і ОСОБА_4 - 45%. ОСОБА_4 працював у вказаному Товаристві комерційним директором. Згідно редакції статуту Товариства від 2012 року, зареєстрованому в державному реєстрі, склад засновників наступний - ОСОБА_2 - 55%, ОСОБА_4 - 45%. На даний час ОСОБА_4 не є засновником вказаного товариства. Позивач не виключає того, що у ОСОБА_4 могли зберегтися бланки з підписом та печаткою «копія вірна», оскільки такі бланки ОСОБА_2 передавав ОСОБА_4 для копіювання на них копій документів підприємства, з подальшою передачею до контролюючих органів. Однак позивач розумів значення свого підпису на бланку та з метою завірення саме копій документів, на такі бланки проставлявся штамп «копія вірна». Позивач вважає, що відповідач умисно, з метою уникнення відповідальності, у тому числі і можливої кримінальної, здійснив вплив на документ, що унеможливлює встановити час його походження.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики грошових коштів від 14 листопада 2011 року у розмірі 50 000 доларів США грн. (що є еквівалентом станом за офіційним курсом НБУ станом на 09 жовтня 2023 року - 1 829 135 грн) та витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 890,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт знаходження оригіналу розписки про отримання коштів у позивача підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, належних та допустимих доказів на спростування позиції позивача стороною відповідача надано не було. Також зі змісту розписки вбачається, що предметом позики були грошові кошти у валюті «долар США», а тому суд першої інстанції врахував природу грошових коштів які були предметом позики та стягнув з відповідача борг саме в цій грошовій одиниці, враховуючи і строки звернення до суду, і строки розгляду даної справи. Доказів того, що сторони домовились про іншій розрахунок, суду під час розгляду справи не надано. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що меморандум виконаний на бланку «копія вірна, згідно оригіналу», тобто є копією, а оригіналу спірного меморандуму на підтвердження своєї позиції, стороною відповідача суду надано не було. Більш того, відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової технічної експертизи документів № 32656/32657/20-34 від 12 серпня 2021 року: п.2) На меморандум виконання обов`язків, датований 02 листопада 2011 року здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, тобто вказаний меморандум викликає сумніви у своїй достовірності, а тому не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ.

15 листопада 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Левков В.М., подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не дана належна оцінка меморандуму, укладеному між сторонами. У вказаному меморандумі зазначено, що з підписанням даного документу всі зобов`язання вважаються виконаними, раніше підписані документи втрачають силу. Законом передбачено, що зміна та розірвання договору вчиненого у письмовій формі повинно відбуватися у тій же письмовій формі. Підписання позивачем меморандуму підтверджується висновком судового експерта. Також, меморандум, яким повернуто борг, не визнаний недійсним. Зазначив, що суд першої інстанції не обґрунтував свій висновок про те, що наведений меморандум є його копією з посиланням на відповідні приписи законодавства України. Крім того, суд першої інстанції прийняв у якості доказу та поклав в основу рішення «додаткову правову позицію» позивача, яка була викладена ним 17 липня 2023 року та долучена судом до матеріалів справи після закриття підготовчого судового провадження 18 квітня 2023 року, чим порушив норми процесуального права.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 29 лютого 2024 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 09 лютого 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 3, а.с.244-245), що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки;

ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 09 лютого 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 3, а.с.246-247), що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача адвоката Левкова В. М., який підтримав апеляційну скаргу, представників позивача адвокатів Жука Є. Г., Герасименя О. Ю., які проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити без змін рішення суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що 14 вересня 2011 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) була укладена угода у вигляді розписки, за якою відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США. ОСОБА_1 зобов`язався повернути кошти за першою вимогою на протязі 2 місяців, що підтверджується оригіналом розписки (т. 3, а.с. 200).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 надав суду підписаний сторонами меморандум від 02 грудня 2011 року, з тексту якого вбачається, що ОСОБА_1 виконав повернення боргу ОСОБА_2 за розпискою від 14 вересня 2011 року на суму 50 000 доларів США. Меморандум виконаний на аркуші паперу, який містить відбиток штампу: «копія вірна, згідно оригіналу» (т. 1, а.с. 138).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 7705/10875 від 17 травня 2018 року «підпис від імені ОСОБА_2 в «Меморандумі про виконання обов`язків» від 02 грудня 2011 року в рядку « ОСОБА_2 » виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів ОСОБА_2 .» (т. 2, а.с. 2-5).

Відповідно до висновку судово-технічної експертизи документів № 8498 від 21 червня 2018 року визначено, що у наданому документі «Меморандум про виконання обов`язків» від 02 грудня 2011 року штрихи рукописного тексту документу та штрихи рукописних записів « ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_1 », що розташовані під текстом документа, виконані одним і тим же пишучим вузлом кулькової ручки, стрижень якої заправлений пастою. Встановити одночасно або у різний час та з якою різницею у часі виконані рукописний текст та рукописні записи « ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_1 » у наданому документі не виявляється можливим з причини відсутності в експертної установи спеціального обладнання. Встановити одночасно або у різний час виконані рукописний текст, рукописні записи « ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_1 » та підписи від імені ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у наданому документі «Меморандум про виконання зобов`язань» від 02 грудня 2011 року, а також встановити, що саме виконано раніше не виявляється можливим також з причини відсутності в експертній установі спеціального обладнання (т.2 а.с. 14-16).

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина 2 статті 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (стаття 545 ЦК України).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зроблено висновок, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; в) у частині 3 статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; г) частина 3 статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина 2 статті 12 ЦПК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 1, 3 статті 13 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

У частинах 1, 3 статті 12, частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 4 вказаної статті зазначено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики від 14 листопада 2011 року не виконав.

Крім того, суд першої інстанції, правильно виходив із того, що наявність боргової розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Факт написання розписок не оспорювався, а тому виникнення боргового зобов`язання за договором позики є встановленим належним доказом.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що меморандум від 02 грудня 2011 року викликає сумніви у своїй достовірності, оскільки вказаний меморандум виконаний на аркуші паперу з відбитком штемпеля «копія вірна, згідно оригіналу», тому вважається логічним висновок суду, що вказаний документ є копією, а оригіналу спірного меморандуму на підтвердження своєї позиції стороною відповідача до суду надано не було.

Разом з тим на уточнюючі питання суду представник відповідача адвокат Левков В. М. пояснив, що вказаний меморандум складався не кредитором, та оригіналу цього меморандуму не існує.

Враховуючи викладене, оскільки «Меморандум виконання обов`язків» складено не кредитором, на якого законом покладено обов`язок оформлення документу про отримання коштів від боржника (частина 1 статті 545 ЦК України), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосували до правовідносин сторін норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, встановивши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для задоволення позову є хибними, оскільки вони протирічать вимогам законодавства та встановленим обставинам справи. Вони не впливають на правильність висновку суду про задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що меморандум від 02 грудня 2011 року наданий до суду є оригіналом документу, апеляційний суд не приймає, оскільки вказаний документ засвідчений з застосуванням штампу «копія вірна, згідно оригіналу», а отже, незважаючи на те, що виконаний рукописно, оригіналом бути не може.

Крім того, відповідачем не надано пояснень у зв`язку з чим на спірному меморандумі з`явився штамп «копія вірна, згідно оригіналу».

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 березня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина