УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року

м. Київ

справа № 372/3014/23

провадження № 61-674ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Русинчука М. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником Каращуком Віталієм Григоровичем , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 серпня 2023 року у складі судді Кравченка М. В. та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Трипільської ТЕС Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі - Трипільська ТЕС) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі.

Позов мотивовано тим, що з 01 березня 1995 року вона була прийнята на посаду бухгалтера Трипільської ТЕС, де безперервно пропрацювала 28 років. 31 травня 2023 року вона була звільнена за прогул без поважних причин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. З 01 березня 2022 року вона дійсно була відсутня на робочому місці, тому що була вимушена виїхати до Європейського Союзу разом із чоловіком, який евакуював свого батька, особи з інвалідністю 1 групи, у зв`язку з введенням воєнного стану. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року № 204-р до територій, на яких проводяться активні бойові дії, належала також і Київська область. З того часу ситуація не змінилась на краще. Біля їх будинку впав уламок ракети, утворивши яму, пізніше в сусідній будинок залетів інший уламок прямо до квартири, поранивши підлітка. Трипільська ТЕС неодноразово зазнавала прямих ракетних ударів, в тому числі постраждав її робочий кабінет. Оскільки її чоловік вимушено доглядає за батьком, позивач є єдиним реальним годувальником в сім`ї. В Німеччині, де вони проживають та знаходяться під тимчасовим захистом, необхідна її присутність та допомога, тому вона вимушена залишатися з ними за кордоном.

Роботодавець завжди був достатньо поінформований про причини поважності її відсутності на роботі, неодноразово надаючи відпустку без збереження заробітної плати на період воєнного стану, для чого вона регулярно консультувалась з відділом кадрів, та зі своїм безпосереднім керівником, кожні три місяці поновлюючи відпустку. Спілкування відбувалося через додаток Viber. При цьому вона постійно та безоплатно, по першій же вимозі надавала необхідні консультації відносно своєї роботи підлеглим працівникам. 17 травня 2023 року вона подала чергову заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на період воєнного стану до безпосереднього керівника та до відділу кадрів через додаток Viber. Натомість їй категорично було запропоновано звільнитись за власним бажанням або її буде звільнено за прогул. 19 травня 2023 року коли вона дізналась, що її заява не передана на підпис директору і дійсно існує загроза звільнення за прогул, вона продублювала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати зі своєї особистої електронної пошти на офіційну електронну пошту канцелярії Трипільської ТЕС. Весь цей час вона перебувала на зв`язку в очікуванні результату розгляду її заяви, відповіді на неї та була готова до будь-якого обговорення, але відповіді не отримала. 31 травня 2023 року на свою електронну пошту вона отримала наказ про звільнення за прогул без поважних причин. При цьому, від неї не вимагали ніяких пояснень. Вважає, що якщо б їй надали можливість в повному обсязі розповідати про всі обставини, дисциплінарне стягнення навряд чи було б застосоване.

Вважає звільнення незаконним, дії керівництва ганьблять її ім`я в очах колег та мешканців міста, тому завдають душевних страждань, що позначаються на здоров`ї, створюють проблеми з подальшим працевлаштуванням, унеможливлюють отримання гідної пенсії, ускладнюють повернення в Україну, підштовхують звертатися за допомогою до міжнародних спільнот.

У зв`язку з викладеним, просила суд скасувати наказ Трипільської ТЕС від 30 травня 2023 року № 333_к/тр про звільнення та поновити її на роботі з дати звільнення.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Трипільської ТЕС про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що позивач в повному обсязі скористалась своїм правом та використала відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період воєнного стану тривалістю до 90 календарних днів, за періоди з 25 травня до 22 серпня 2022 року, з 23 серпня до 20 листопада 2022 року, з 21 листопада 2022 року до 18 лютого 2023 року та з 19 лютого до 18 травня 2023 року.

Трипільська ТЕС відноситься до об`єктів критичної інфраструктури, законодавцем такому роботодавцеві надано дискреційні повноваження на вирішення питань щодо доцільності чи можливості надання відпусток без збереження заробітної плати працівникам, а надані представниками відповідача обґрунтування необхідності безпосереднього виконання трудових обов`язків позивачкою на робочому місці, залученості її посади до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, зокрема через необхідність ведення первинної бухгалтерської документації для обліку товарно-матеріальних цінностей, які використовуються для відновлювальних ремонтів пошкоджених внаслідок неодноразових ракетних обстрілів приміщень та майна ТЕС, є переконливими і ґрунтуються на законі. Ознак зловживання правами або протиправного порушення прав позивача суд не вбачає.

У вирішенні питання про надання відпусток позивачу відповідачем дотримано баланс між інтересами роботодавця та працівника. Поряд із тим, необґрунтовані вимоги позивача щодо безумовного надання необмеженої кількості відпусток на неконкретизований термін не ґрунтуються на законі та порушують вказаний баланс інтересів сторін, оскільки тривала відсутність працівника на робочому місці унеможливлює укладення трудового договору на виконання виконуваних ним робіт із іншим працівником та суттєво перешкоджає стабільній роботі об`єкту критичної інфраструктури, що суперечить інтересам суспільства в період воєнного стану.

На необґрунтованість доводів позивача вказує додатково те, що під час судового розгляду вона підтвердила відсутність намірів повертатись в Україну та з`являтись на роботу до закінчення воєнного стану, перевагу сімейних інтересів щодо догляду за хворим свекром і збереження матеріальної допомоги як біженцю в Німеччині, що вказує на послідовність дій працівника щодо ухилення від явки на робоче місце на об`єкті критичної інфраструктури.

Не дивлячись на те, що позивачці було повідомлено про відмову в наданні відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін та запропоновано приступити до роботу, вона не скористувалась своїм правом продовжити свою трудову діяльність, не вийшла на роботу, також ОСОБА_1 не скористалась, відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України, своїм правом щодо розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Вказані обставини є підставою для висновку про вчинення позивачем прогулу без поважних причин, а факт прогулу в період з 19 до 31 травня 2023 року без поважних причин підтверджується наданими відповідачем доказами.

Доводи позивача щодо відмови у наданні їй відпустки, у дистанційній роботі виходять за межі судового розгляду, оскільки відповідні дії або рішення відповідача не оскаржувались.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції і також зазначив, що Трипільська ТЕС відноситься до об`єктів критичної інфраструктури. Тому обґрунтованими є доводи відповідача щодо наявності у нього права у період дії воєнного стану відмовити працівнику у наданні відпустки без збереження заробітної плати, враховуючи необхідність безпосереднього виконання трудових обов`язків позивачкою на робочому місці, залученості її посади до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Незважаючи на те, що позивачці було повідомлено про відмову в наданні відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін та запропоновано приступити до роботи, вона не скористувалась своїм правом продовжити свою трудову діяльність, не вийшла на роботу, також ОСОБА_1 не скористалась своїм правом щодо розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Посилання ОСОБА_1 , як на поважні причини відсутності на роботі, на те, що вона проживає в Німеччині, де перебуває під тимчасовим захистом у зв`язку з воєнним станом в Україні, та допомагає чоловіку у догляді за хворим батьком, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідач враховував вказані обставини тривалий час та надавав відпустки позивачу з 15 березня 2022 року до 18 травня 2023 року. Разом з тим, позивач не приступила до роботи після закінчення наданої їй роботодавцем відпустки, а Трипільська ТЕС є об`єктом критичної інфраструктури та має певну специфіку роботи працівників у період воєнного стану. Оскільки позивачем не наведено, а судом не встановлено поважності причин відсутності на роботі з 19 до 31 травня 2023 року, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі.

08 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - Каращук В. Г. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, з пропуском строку на касаційне оскарження, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов.

У заяві про поновлення строку на касаційне оскарження вказує, що вперше з касаційною скаргою на оскаржені судові рішення ОСОБА_1 звернулась в межах строку на касаційне оскарження. Однак ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2023 року її касаційну скаргу було повернуто, оскільки адвокат Каращук В. Г. підписав її касаційну скаргу, але не додав до неї доказів на підтвердження повноважень стосовно представництва її інтересів. Суд касаційної інстанції не надав відповідно до вимог пункту 2 статті 393 ЦПК України усунути недоліки касаційної скарги, а відразу її повернув та зазначив, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, коли перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги. Адвокат Каращук В. Г. копію ухвали Верховного Суду від 21 грудня 2023 року отримав 08 січня 2024 року та відразу повторно її направив до суду касаційної інстанції, тому просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, оскільки він пропущений з поважних причин.

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦПК України строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу

Ураховуючи те, що касаційну скаргу вперше подано протягом строку на касаційне оскарження, а повторно скаргу подано в той самий день, в який заявник отримав ухвалу Верховного Суду від 21 грудня 2023 року про повернення касаційної скарги, то строк на касаційне оскарження підлягає поновленню відповідно до частини третьої статті 390 ЦПК України.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, судом апеляційної інстанції було застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20.

Зокрема, вказує, що суди не врахували той факт, що у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану ОСОБА_1 змушена була з 01 березня 2022 року виїхати зі своєю сім`єю із свого місця проживання і роботи до Німеччини. Перед виїздом вона написала на ім`я в. о. директора Трипільської ТЕС заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану, яку відповідач постійно погоджував та надавав їй відпустку без збереження заробітної плати, однак з 19 травня 2023 року їй було відмовлено у наданні відпустки, незважаючи на те, що дію воєнного стану в Україні ніхто не скасовував.

Відповідач звільнив її за прогул без поважних причин, проте вона була відсутня на роботі з поважних причин, бо знаходилась в Німеччині зі своєю сім`єю через те, що на території України введено воєнний стан. Судами не було враховано, що після скасування воєнного стану в України вона бажає та має намір приступити до виконання своїх трудових обов`язків, її робоче місце після виїзду попадало під обстріли, тому вона з поважних причин не могла приступити до роботи.

Також суди не звернули уваги на те, що особливості трудових відносин у період воєнного стану, не передбачені іншими актами трудового законодавства, визначені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зокрема, статтею 12 цього Закону, а саме, що протягом періоду воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 01 березня 1995 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду бухгалтера Трипільської ТЕС.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і на час розгляду справи судами.

Трипільська ТЕС відноситься до об`єктів критичної інфраструктури.

У період з 15 березня 2022 року до 18 травня 2023 року ОСОБА_1 надавались щорічна відпустка та відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін в період дії воєнного стану.

16 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Трипільської ТЕС із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період воєнного стану з 19 травня до 16 серпня 2023 року.

У наданні вказаної відпустки у ОСОБА_1 було відмовлено та запропоновано 19 травня 2023 року стати до роботи.

В день закінчення відпустки позивачки - 18 травня 2023 року у Київській області не проводилися активні бойові дії. До 2 квітня 2022 року українські військові відновили контроль над усією Київською областю, повністю припинивши її окупацію.

Згідно з актами Трипільської ТЕС, доповідної записки на ім`я в. о. директора Трипільської ТЕС від 24 травня 2023 року, в період з 19 травня до 31 травня 2023 року ОСОБА_1 на робочому місці була відсутня, на телефонні дзвінки відповіла, що наміру виходити на роботу не має, про наявність поважних причин відсутності на роботі не повідомила.

Наказом № 333 від 30 травня 2023 року «Про звільнення за прогул без поважних причин» відповідачем прийнято рішення звільнити позивачку на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин в період з 19 травня 2023 року по день видання наказу про звільнення.

Позивач не заперечувала своєї відсутності на роботі у період з 19 до 31 травня 2023 року посилаючись на те, що у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану вона з сім`єю була вимушена виїхати за кордон, наразі проживає в Німеччині, де перебуває під тимчасовим захистом, та допомагає родині у догляді за хворим батьком чоловіка, що є поважною причиною її відсутності на роботі.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП).

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (пункт 2 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки». У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури (частина друга статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишенням роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 рокуу справі № 712/9213/18 (провадження № 14-108цс20)).

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) вказано, що «прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц). […] Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Дії позивача носили суб`єктивний, залежний від його волі характер …».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що «звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження № 61-47902св18) вказано, що «визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази».

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 (провадження № 61-10432св21), від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 (провадження № 61-188св21), від 29 червня 2022 року у справі № 569/22159/19 (провадження № 61-19646св21), від 21 вересня 2023 року у справі № 639/2672/22 (провадження № 61-11324св23)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2023 року у справі № 568/487/22 (провадження № 61-11728св22) зазначено, що «виходячи із положень статті 84 КЗпП України, статті 26 Закону України «Про відпустки» та частини третьої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відпустка без збереження заробітної плати надається за погодженням сторін (працівника і роботодавця)».

У постанові Верховного Суду від 23 серпня 2023 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 750/2698/22 (провадження № 61-12160св22) вказано, що «суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, наголошував, що одним з ключових завдань у діяльності органів державної та місцевої влади під час воєнного стану з врахуванням того, що заклади охорони здоров`я належать до об`єктів критичної інфраструктури, є забезпечення сталого функціонування системи охорони здоров`я та задоволення медичних потреб населення […] Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, зробив висновок, що ведення бойових дій на той час не могло бути підставою для самовільного залишення робочого місця у госпіталі та невиконання лікарем своїх обов`язків щодо надання необхідної та невідкладної медичної допомоги пораненим, а отже, не є поважною причиною для невиходу лікаря на роботу, за умови цілодобового функціонування медичної установи».

Встановивши, що Трипільська ТЕС є об`єктом критичної інфраструктури, звільнення позивачки відбулося із дотриманням встановленого законом порядку, дії якої щодо невиходу на роботу носили суб`єктивний, залежний від її волі характер, суди зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

За встановлених обставин цієї справи, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, зробленим в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, №21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 262, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 серпня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у справі № 372/3014/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

М. М. Русинчук