Ухвала

27 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 761/44764/19

провадження № 61-84ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, відшкодування упущеної вигоди, захист цивільного права позивача,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, відшкодування упущеної вигоди, захист цивільного права позивача.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 09 листопада 1997 року зареєстрували шлюб, під час якого набули спільне майно, саме: квартиру за адресою АДРЕСА_1 ; гаражний бокс № НОМЕР_1 у Громадській організації товариства «Надія-3», розташований за адресом АДРЕСА_2 ; гаражний бокс № НОМЕР_2 ряд НОМЕР_3 у Обслуговуючому кооперативі «Гаражно-будівельний кооператив «Нивки-3», що розташований за адресом АДРЕСА_4. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тому таке майно необхідно поділити між сторонами у рівних частках. Також позивач просив стягнути з відповідача упущену вигоду у розмірі 144 000,00 грн, яка була отримана відповідачем від здачі в оренду спільного майна. Позивач звертаючись до суду з даною вимогою, зазначив, що відповідачка відмовилась надати частину коштів позивачу. Крім того, позивач вказував, що відповідачка добровільно не бажає надавати позивачу, як непрацездатному пенсіонеру, члену сім`ї, батьку своїх дітей, допомогу, а тому позивач просив стягнути з відповідача 40% від частки отриманого відповідачкою доходу від підприємницької діяльності у розмірі 79 840,00 грн.

Позивач просив:

визнати право власності за позивачем та виділити у натурі позивачу частку квартири АДРЕСА_3 ;

визнати право власності за відповідачем та виділити у натурі відповідачу 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 ;

визнати право власності за позивачем на гаражний бокс № НОМЕР_4 , блоку НОМЕР_5 у Громадській організації товариство «Надія-3», що знаходиться за адресом АДРЕСА_2 ;

визнати право власності за відповідачем на гаражний бокс № НОМЕР_2 ряд НОМЕР_3 в Обслуговуючому кооперативі «Гаражно-будівельний кооператив «Нивки-3», що розташований за адресом м. Київ 04111, вул. Саратовська 61 А;

стягнути з відповідачки на користь позивача суму упущеної вигоди у розмірі 144 000,00 грн від здачі нею в оренду житлового приміщення, яке знаходиться у спільній сумісній власності подружжя;

стягнути з відповідачки на користь позивача 40% від частки отриманого нею доходу від підприємницької діяльності, здійсненою фізичною особою-підприємцем 2 групи за повні періоди з 2016, 2017, 2018 роки у розмірі 79 840,00 грн, для покриття позивачем збитків при сплаті вартості житлово-комунальних послуг помешкання (збереження майна від боргу), належного харчування і лікування та підтримки фактичного прожиткового рівня.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково:

в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 ;

визнано за ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 ;

визнано за ОСОБА_1 право власності на частину гаражного боксу № НОМЕР_2 ряд НОМЕР_3 в Обслуговуючому кооперативі «Гаражний будівельний кооператив «Нивки-3» по АДРЕСА_4 ;

визнано за ОСОБА_3 право власності на частину гаражного боксу № НОМЕР_2 ряд НОМЕР_3 в Обслуговуючому кооперативі «Гаражний будівельний кооператив «Нивки-3» по АДРЕСА_4 ;

у задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про поділ квартири та гаражного боксу мотивовано тим, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Оскільки за час перебування у шлюбі сторонами було придбано майно: квартиру АДРЕСА_3 ; гаражний бокс № НОМЕР_2 ряд НОМЕР_3 у Обслуговуючому кооперативі «Гаражно-будівельний кооператив «Нивки-3» за адресом АДРЕСА_4 , а тому указане майно підлягає поділу між подружжям в рівних частках шляхом визнання права на за кожною із сторін.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на гаражний бокс № НОМЕР_4 , блоку НОМЕР_5 у громадській організації товариство «Надія - 3», що розташований за адресою АДРЕСА_2 , про стягнення з відповідачки на користь позивача суми упущеної вигоди у розмірі 144 000,00 грн від здачі в оренду житлового приміщення, яке знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, стягнення з відповідачки 40 % від частки отриманого нею доходу від підприємницької діяльності, здійсненою фізичною особою підприємцем 2 групи, за повні періоди з 2016, 2017, 2018 роки у розмірі 79 840,00 грн мотивовано тим, що:

гаражний бокс № НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_2 на праві власності не належить ні позивачу, ані відповідачу, тому не може бути визнаний спільним майном подружжя та поділений у судовому порядку. Правовстановлюючі документи на зазначений гаражний бокс відсутні, право власності на нього не зареєстровано;

щодо вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача суми упущеної вигоди у розмірі 144 000,00 грн від здачі в оренду житлового приміщення, яке знаходиться у спільній сумісній власності подружжя та стягнення 40 % від частки отриманого відповідачкою доходу від підприємницької діяльності у розмірі 79 840, 00 грн суд зазначив, що стороною позивача не було доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачка отримує дохід від здачі в оренду спільного майна подружжя, а саме квартири та гаражного боксу;

щодо заявленої вимоги про стягнення з відповідача частини коштів, які були нею отримані від здійснення підприємницької діяльності, суд зазначив, що заявлені відповідачем кошти включають у себе не лише прибуток (заробіток) підприємця, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а й кошти, які включають у себе собівартість виготовлення та реалізації продукції. При цьому позивачем не надано доказів про чистий прибуток, отриманий таким суб`єктом підприємницької діяльності за заявлений період.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

рішення суду першої інстанції позивачем оскаржується в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про визнання за ним права власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 у громадській організації товариство «Надія - 3», що розташований за адресою АДРЕСА_2 , вимоги про стягнення з відповідачки на його користь суми упущеної вигоди у розмірі 144 000,00 грн від здачі в оренду житлового приміщення, яке знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, про стягнення з відповідачки 40 % від частки отриманого нею доходу від підприємницької діяльності, здійсненою фізичною особою підприємцем 2 групи за повні періоди з 2016, 2017, 2018 роки у розмірі 79 840,00 грн. В частині задоволених позовних вимог рішення суду позивач не оспорює, а тому рішення суду в цій частині не переглядається;

рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстави для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні;

апеляційний суд зазначив, що відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Отже, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-539цс16, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї;

апеляційний суд виходив з того, що шлюб між сторонами не розірвано. Позивач не дав відповіді на питання суду з якого часу він та дружина не підтримують подружні відносини та проживають окремо, мотивуючи тим, що відповідь на зазначене питання не впливає на суть спору, що виник між сторонами по справі. Позивачем не надано суду доказів того, що подружжя не підтримує шлюбно-сімейні відносини і проживає окремо.

таким чином апеляційний суд зробив висновок про те, що оскільки право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_2 не оформлено, право власності на нього не зареєстровано, інших відомостей про реєстрацію права власності за зазначений вище гараж позивачем не надано як до суду першої інстанції, так і не додано таких доказів і до апеляційної скарги, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що даний гаражний бокс не може бути визнано спільним майном подружжя та поділений у судовому порядку;

також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідачки на користь позивача суми упущеної вигоди у розмірі 144 000,00 грн від здачі в оренду житлового приміщення, яке знаходиться у спільній сумісній власності подружжя. Якщо ж майно є спільною сумісною власністю подружжя та передано третім особам відповідно до договору оренди, то і отриманий дохід є спільним та має бути розділений у відповідних частках. Коли гроші від орендаря отримує в повному обсязі один з подружжя, в іншого виникає право вимоги щодо стягнення коштів відповідно до його частки в праві власності на таке майно. Позивачем не доведено факту отримання відповідачкою коштів від здачі квартири в оренду (не доведено їх розміру) як не доведено і факту припинення між подружжям шлюбно-сімейних відносин та факту використання цих коштів саме відповідачкою, оскільки сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Неодноразові звернення позивача до Національної поліції не свідчать про те, що у подружжя відсутній спільний бюджет і що подружжя не веде спільного господарства. Апеляційний суд звернув увагу позивача на ту обставину, що хоч з копії витягу з ЄДР і вбачається, що відповідач здійснює підприємницьку діяльність Код КВЕД 68,20 - основний «Надання в оренду і експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». Однак це ніяким чином не свідчить, що відповідач здавала в оренду приміщення, що є спільною власністю подружжя, одержувала доходи особисто, без згоди апелянта, а гроші витрачала на свої потреби, а не на потреби сім`ї, оскільки шлюб між сторонами не розірвано;

також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача доходів, отриманих від здійснення нею підприємницької діяльності у розмірі 79 840,00 грн. Суд зазначив, що майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Відповідно до листа Державної податкової служби України від 06.11.2020 року №12254/5/99-00-04-07-05, задекларований дохід ОСОБА_3 , як суб`єкта господарювання як платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2016 рік складав - 98 600,00 грн, за 2017 рік - 61 400,00 грн та за 2018 рік - 58 200,00 грн. Дохід розраховується як загальна сума грошей, отримана від реалізації товарів або послуг, а прибуток - це дохід з вирахуванням податків, витрат на виробництво, придбання і збут товарів або послуг. Відповідно, не підлягають стягненню валові доходи, які надходять на рахунок, а підлягає розподілу прибуток, тобто гроші, які ФОП отримував у вигляді надлишку після сплати всіх податків, зборів і платежів. Ця обставина підлягає доказуванню на загальних підставах. Так, потрібно навести докази того, який дохід отримала особа, які податки, інші збори сплачено, вирахувати чистий прибуток. І саме він буде тим майном, яке підлягає поділу;

з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 755/20605/15-ц, апеляційний суд зазначив, що позивач доводить отримання доходу від здійснення підприємницької діяльності відповідачем за допомогою податкової звітності, яку подавала ОСОБА_3 , як суб`єкт підприємницької діяльності. В той же час вказана звітність відображає валовий дохід фізичної особи-підприємця. Для цілей оподаткування такий дохід розраховується як загальна сума грошей, отримана в результаті реалізації товарів або послуг, в той час як прибуток - це дохід з відрахуванням витрат на виробництво, придбання і збут товарів або послуг. Таким чином заявлені позивачем кошти включають в себе не лише прибуток (заробіток) підприємця, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але й кошти, які включають в себе собівартість виготовлення та реалізації продукції. При цьому доказів, з яких можливо б було встановити чистий прибуток, отриманий таким ФОП за заявлений період, апелянтом як до Шевченківського районного суду так і до суду апеляційної інстанції подано не було, при цьому доводи апелянта про ту обставину, що ним зроблено компроміс для відповідача, оскільки ним заявлено до стягнення 40 % від частки отриманого ОСОБА_3 доходу, а не 50 %, апеляційний суд до уваги не прийняв. Окрім того, апеляційний суд зауважив, що позивачем жодним чином не підтверджено, що отримані ОСОБА_3 в якості доходу кошти, не надійшли в розпорядження ОСОБА_1 , тобто не були витрачені в інтересах саме сім`ї. В свою чергу це обумовлює відсутність підстав для стягнення таких коштів з відповідача на користь позивача.

ОСОБА_1 02 січня 2024 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 17 січня 2024 року ці недоліки було усунуто, а саме: надано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та скасувати постанову апеляційного суду і ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зокрема, уточнена касаційна скарга в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на гаражний бокс № НОМЕР_4 , блоку 2 у громадській організації товариство «Надія - 3», що розташований за адресою АДРЕСА_2, мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року у справі № 554/1847/14-ц.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року у справі № 554/1847/14-ц не є постановами Верховного Суду, в яких викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року у справі № 554/1847/14-ц не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 у громадській організації товариство «Надія - 3», що розташований за адресою АДРЕСА_2, в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року у справі № 554/1847/14-ц, повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат