ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року м.Суми

Справа №576/2712/23

Номер провадження 22-ц/816/461/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

сторони:

позивач Карпатський біосферний заповідник,

відповідач ОСОБА_1 ,

третя особа Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Радя Івана Івановича

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 31 жовтня 2023 року в складі судді Сапона О.В., ухвалене у м.Глухів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року Карпатський біосферний заповідник звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України № 227-о від 25.06.2021 року ОСОБА_1 з 01.07.2021 року призначено на посаду директора Карпатського біосферного заповідника на умовах контракту з посадовим окладом згідно із штатним розкладом. Наказом №210-о від 30.06.2022 року його звільнено з цієї посади.

Під час перебування на даній посаді, наказом відповідача №129-к від 31.05.2022, ОСОБА_2 був звільнений з посади начальника Марамороського природоохоронного науково-дослідного відділення Карпатського біосферного заповідника з 02.06.2022 року за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов`язків, покладених на нього посадовою інструкцією та трудовим договором. Рішенням Рахівського районного суду від 29.09.2022 року позов ОСОБА_2 до Карпатського біосферного заповідника про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ директора Карпатського біосферного заповідника №129-к від 31.05.2022 про звільнення ОСОБА_2 , поновлено його на роботі на посаді начальника Марамороського природоохоронного науково-дослідного відділення Карпатського біосферного заповідника та стягнуто з Карпатського біосферного заповідника на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.06.2022 року по 29.09.2022 року в розмірі 41989,25 грн. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2023 року рішення Рахівського районного суду від 29.09.2022 залишено без змін. На виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем виплачено на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 41989,25 грн.

Посилаючись на те, що внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_2 із займаної посади позивачеві завдана шкода в розмірі 41989,25 грн., яка підлягає відшкодуванню відповідачем відповідно до п.8 ч.1 ст.134 та ст.237 КЗпП України, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Карпатського біосферного заповідника 41989,25 грн. матеріальної шкоди та судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 31 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Карпатського біосферного заповідника 41989,25 грн. матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Карпатського біосферного заповідника 2684 грн. витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Радь І.І., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати, позовну заяву залишити без задоволення.

При цьому, зазначає, що відповідач прийняв рішення про застосування до ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на підставі акту службового розслідування, спираючись на висновки комісії щодо наявності в його діях дисциплінарного проступку, що виключає персональну вину відповідача у виданні наказу.

Вина у допущені порушення при звільненні ОСОБА_2 та у підписанні ОСОБА_1 наказу №129- к від 31.05.2022 року лежить на інших службових особах Карпатського біосферного заповідника, які готували та погоджували проект вказаного наказу, акту службового розслідування від 30 травня 2022 року та які в силу своїх посадових обов`язків, повинні були запобігти прийняттю та підписанню такого наказу, який не зазнав належної правової підготовки. ОСОБА_1 жодних пропозицій від юридичної служби Карпатського біосферного заповідника чи Міндовкілля щодо поновлення порушених трудових прав ОСОБА_2 в результаті його звільнення не отримувалось.

Крім цього суд першої інстанції помилково не врахував, що на час звернення Карпатського біосферного заповідника з позовом до ОСОБА_1 останній вже не обіймав посаду директора даної установи, не являється службовою особою, що є обов`язковою умовою повної матеріальної відповідальності передбаченої п.8 ст. 134 та ст.237 КЗпП України.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 136 КЗпП України та те, що Карпатський біосферний заповідник віднесено до сфери управління та контролю Міндовкілля, тобто знаходиться в його підпорядкуванні, то саме Міндовкілля, як вищестоящий в порядку підлеглості орган, або прокурор в інтересах держави, в особі органу уповноваженого державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах, повинен був звертатись до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_1 шкоди завданої внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Ємчук Л.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову 41989,25 грн не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 01 липня 2021 року по 30 червня 2022 року ОСОБА_1 займав посаду директора Карпатського біосферного заповідника.

31 травня 2022 року він видав наказ №129-к про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника Марамороського природоохоронного науково-дослідного відділення Карпатського біосферного заповідника на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

У подальшому, вказаний наказ було скасовано рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 29.09.2022 року, поновлено ОСОБА_2 на раніше займаній посаді та стягнуто з Карпатського біосферного заповідника на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.06.2022 року по 29.09.2022 року в розмірі 41989,25 грн. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2023 року рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 29.09.2022 залишено без змін. На виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем виплачено на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 41989,25 грн.

Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконними та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому суд стягнув з відповідача ОСОБА_1 матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 41989,25 грн у відповідності до п.8 ч.1 ст.134 КЗпП України.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалено правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Згідно з п. 8 ст. 134 КЗпП України у випадку, якщо службова особа винна у незаконному звільненні працівника, вона несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству, установі, організації.

Статтею 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільнені або переведені працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 11 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 КЗпП України та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 134 і ст. 237 КЗпП матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому, у випадках, коли незаконне звільнення або незаконне переведення мало місце за рішенням колегіального органу, керівник цього органу може нести зазначену матеріальну відповідальність в тому разі, коли рішення було прийняте внаслідок його винних протиправних дій.

Колегія суддів відхиляє доводи представника відповідача про відсутність одноособової вини ОСОБА_1 у видачі спірного наказу, оскільки факт незаконного звільнення ОСОБА_2 з роботи встановлений рішенням суду, що набрало законної сили і саме відповідач був особою, уповноваженою на звільнення працівників Карпатського біосферного заповідника у відповідний період.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, вірно встановив, що ОСОБА_1 , як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконними та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди відповідача з ухваленим у справі судовим рішенням.

Згідно з ч. 4 ст. 136 КЗпП України, стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Із вказаної норми матеріального права вбачається, що стягнення з керівників установ матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу в тому разі, коли керівник, який завдав шкоду, продовжує працювати в такій установі.

Проте, наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №210-о від 30.06.2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора Карпатського біосферного заповідника, тому, на день подання позову, ОСОБА_1 не виконував функції керівника установи, котрій завдав шкоду.

Таким чином, є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що належними позивачами у цій справі є Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, до сфери управління та контролю якого належить Карпатський біосферний заповідник, або ж прокурор в інтересах держави.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Радя Івана Івановича залишити без задоволення.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 31 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов