ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року м.Суми

Справа №592/9617/20

Номер провадження 22-ц/816/234/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.

у присутності :

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Макаренка Олега Степановича,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 вересня 2023 року в складі судді Бичкова І.Г., ухвалене в м. Суми,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Скоробогатько Наталія Борисівна, про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Вакулу В.М. звернулася до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є рідною бабою відповідача, є людиною похилого віку та самотньо проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, вона є пенсіонеркою за віком та отримує єдиний дохід у вигляді пенсії.

Маючи на меті полегшення матеріального становища, вона запропонувала дочці ОСОБА_3 та онуку доглядати за нею, забезпечувати матеріально, дбати про лікування в обмін на квартиру. На вказану пропозицію погодився онук.

Відповідно до договору дарування квартири, укладеного 04 жовтня 2019 року, двохкімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 була подарована позивачкою відповідачу. Тобто було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування квартири, відповідно до якого до відповідача перейшло право власності на квартиру, проте не виникло обов`язків по забезпеченню позивачки усім необхідним.

Зазначає, що при підписанні договору дарування вона помилилася щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, що на її думку, є підставою для визнання договору недійсним. У зв`язку з тим, що відповідач не бажає розірвати договір дарування в добровільному порядку, вона вимушена звернутися до суду.

Посилаючись на вказані обставини, просить визнати недійсним договір дарування двохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невірне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позивачка в дійсності мала намір укласти договір довічного утримання. Вона помилялася щодо правової природи правочину через свій похилий вік та необізнаність в юридичних тонкощах правочину, участі в його написанні не приймала, автором тексту договору була нотаріус, яку підшукав відповідач та з якою домовився про посвідчення цього договору на вигідних для себе умовах. Сам текст договору вона досконало прочитати не могла через вади зору та дрібний шрифт.

Звертає увагу на те, що нотаріус судом не допитувалася, а до відзиву слід віднестися критично, оскільки нотаріус в даному випадку є заінтересованою особою.

Зазначає, що резолютивна частина рішення не містить мотивів відмови у задоволенні позову, а мотиви зазначені в тексті рішення є досить суперечливими. Повний текст рішення було виготовлено через один місяць та 5 днів, при цьому в тексті рішення не зазначено дату виготовлення повного тексту, що на думку скаржниці, є істотним порушенням норм процесуального права. Крім того, ні в скороченому тексті рішення, ні в його повному тексті не зазначено істотні відомості про договір, за якими його можливо б було ідентифікувати. Також в резолютивній частині відсутні відомості про місце проживання чи перебування, РНОКПП сторін або реквізити паспортів для фізичних осіб громадян України.

Суд не врахував такі обставини, як вік позивачки, відсутність будь-яких доходів, відсутність іншого житла, окрім спірної квартири, невеликий розмір пенсії, які вже ставили під сумнів волевиявлення добровільно позбавитися власного житла безоплатно у такому віці, на що суд не звернув уваги.

Вказує на те, що вона сподівалася на те, що її онук буде доглядати її та забезпечить більш менш гідне існування.

Договір складений нотаріусом повністю не читала. Підписати його переконало зазначення у договорі, що вона має право користуватися та довічно безоплатно проживати у квартирі. Тому добросовісно вважала, що підписує договір довічного утримання, а не договір дарування.

Твердження позивачки про те, що вона була впевнена у тому, що квартира продовжує перебувати у її особистій власності, підтверджено тим, що вона продовжувала сплачувати квартирну плату, отримувала житлову субсидію, а відповідач продовжував проживати за місцем реєстрації разом зі своїм батьком та жодним чином не реалізував права власника квартири.

Крім того, зазначає, що вона, вважаючи себе власником квартири, 27 грудня 2022 року склала заповіт, яким спірну квартиру заповіла своїй сестрі ОСОБА_4 .

Судом не було враховано, що спірна квартира є її єдиним житлом, а відповідач після укладення договору дарування вкрав з квартири телевізор, вчиняв домашнє насильство стосовно неї.

Суд не зазначив у рішенні, які свідки були допитані в судовому засіданні, які показання суд вважав за необхідне покласти в основу свого рішення.

Наголошує на тому, що на час укладення спірного договору вона була особою похилого віку, потребувала матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу квартири у власність відповідача лише за умови довічного утримання та, укладаючи спірний договір за станом здоров`я та внаслідок похилого віку помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, спірна квартира є її єдиним місцем проживання, ключі обдаровуваному вона не передавала, продовжувала утримувати квартиру після укладення договору, квартира з її володіння не вибувала, а тому вважає, що договір укладено з порушенням ст.ст. 203, 717 ЦК України, оскільки вона не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договору безоплатної передачі у власність відповідача квартири, яка є її єдиним житлом.

Суд проігнорував вимоги ст.ст. 203, 229, 334, 717, 722 ЦК України, що призвело до неправильного ивирішення справи. Також в рішенні суду відсутня оцінка зібраним доказам та не наведені будь-які мотиви відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає доводи апеляційної скарги надуманими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що на момент укладення оспорюваного правочину він навчався, не мав ніякого доходу та потребував матеріальної допомоги, мав незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з чим був визнаний непридатним до військової служби, про що достеменно було відомо позивачці. Питання укладення договору довічного утримання ними не вирішувалось, а подароване майно було ним прийнято, право власності зареєстроване. Доводи, що спірна квартира, є її єдиним житлом, не відповідають дійсності, оскільки їй на праві власності належить ще одна квартира. Вибір нотаріуса здійснювала позивачка. В апеляційній скарзі позивачка зазначає, що вважала себе власницею квартири, а тому 27 грудня 2022 року посвідчила заповіт на користь своєї сестри, в той же час звертаючись до суду з позовом ще у серпні 2020 року вона в позовній заяві зазначила, що право власності за договором перейшло до нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник (бабуся) подарувала, а обдаровуваний (онук) прийняв в дар по даному договору квартиру ЖБК «101» під № 114, розташовану на 9-му поверсі 10-типоверхового будинку під АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Скоробагатько Н.Б., зареєстровано в реєстрі за № 1554 (а.с. 7-8).

Згідно п. 11 договору дарувальнику роз`яснено нотаріусом різницю між договорами дарування, купівлі-продажу, спадкового та довічного утримання. Також їй роз`яснено, що договір дарування за своєю природою є безоплатним, а тому вимагати від обдаровуваного вчинення на її користь будь-яких дій майнового чи немайнового характеру вона не має права. Своїм підписом вона підтверджує той факт, що вона бажає саме подарувати зазначену квартиру обдаровуваному ОСОБА_2 .

Даний договір вчиняється з правом збереження права користування та довічного безоплатного проживання в даній кватирі дарувальника ОСОБА_1 (п. 14 договору).

04 жовтня 2019 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем (а.с . 9).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, у вказаній квартирі зареєстрована позивачка (а.с. 12).

ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за віком (а.с. 13).

Позивачкою на підтвердження своїх вимог було надано копії квитанції про оплату житлово-комунальних послуг за вказаною адресою та відповідні рахунки на оплату (а.с.27-30).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 14 вересня 2020 року вбачається, що позивачка має на праві власності однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 66).

Відповідач навчався з 01 вересня 2019 року по 26 червня 2020 року за денною формою навчання на комерційній основі у Сумському медичному коледжі (а.с. 91), отримав диплом зі спеціальності 223 Медсестринство, спеціалізація «Сестринська справа» (а.с. 63).

З тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 відповідач за станом здоров`я непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час (а.с. 92)

11 червня 2021 року позивачка склала заповіт, яким, зокрема спірну квартиру заповіла відповідачу (а.с. 116).

Постановою дізнавача сектору дізнання СРУП ГУНП в Сумській області від 14 грудня 2021 року ОСОБА_1 було визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 0000882, внесеному до ЄРДР 04 липня 2021 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України (а.с. 117).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що на час укладення договору дарування, а саме станом на 04 жовтня 2019 року позивачка в дійсності мала намір укласти саме договір дарування, доказів, які б свідчили про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, позивачка суду не надала. На момент укладення оспорюваного правочину вік дарувальниці становив 70 років, проте відомостей, що на час укладення договору вона потребувала опіки, судом встановлено не було, позивачка реально усвідомлювала правову природу правочину та мала намір подарувати квартиру відповідачу, нотаріусом позивачці було роз`яснено права та наслідки цього правочину, порушень під час укладення договору не було встановлено. Існування неприязних стосунків з відповідачем на даний час не свідчить про наявність помилки з боку дарувальниці під час укладення нею правочину 04 жовтня 2019 року.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачка вважала укладеним саме договір довічного утримання, а не договір дарування.

Укладаючи оспорюваний договір дарування від 04 жовтня 2019 року, позивачка усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. До укладення договору нотаріус ознайомила її з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, роз`яснила їй різницю між договорами дарування, купівлі-продажу, спадкового та довічного утримання,що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачкою, зокрема п. 11 оспорюваного договору.

Сторони укладеного договору дарування ствердили, що договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, не приховує іншу угоду між ними і відповідає їх дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки (п. 9 договору). Сторони також підтвердили, що вони не визнані недієзданими чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому (п. 6 договору).

Посилання позивачки на те, що вона продовжує проживати у спірній квартирі та здійснює оплату житлово-комунальних послуг не свідчить, що вона не розуміла значення укладеного нею правочину, позаяк умовами договору передбачено, що даний договір вчиняється з правом збереження права користування та довічного безоплатного проживання в даній квартирі дарувальника (п. 14).

Дійсно на момент укладення оспорюваного правочину позивачка була особою похилого віку, проте матеріали справи, а також досліджені та оцінені судом першої інстанції докази, не підтверджують, що її вік та стан здоров`я викликали необхідність укладення саме договору довічного утримання, а не дарування.

В судовому засіданні відповідач пояснив, що він на даний час проживає в спірній квартирі, особисто передає позивачці кошти на сплату комунальних послуг, а вона через додаток Приват-24 здійснює їх оплату, сама позивач на даний час проживає в квартирі його матері і здійснює догляд за його 15-річним молодшим братом на час перебування його матері за кордоном.

Такі обставини свідчать про те, що позивач як на час вчинення спірного правочину так і на даний час не потребувала стороннього догляду, а тому відсутні підстави стверджувати , що вона мала на меті укласти договір довічного утримання а не договір дарування.

Твердження позивачки, що спірна квартира є її єдиним житлом, спростовуються матеріалами справи, зокрема з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що позивачка має на праві власності однокімнатну квартиру. Крім того, як вже було зазначено вище, умовами оспорюваного договору дарування передбачено збереження права користування та довічного безоплатного проживання в даній квартирі дарувальника.

Колегія суддів зазначає, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

За встановлених фактичних обставин справи, з урахуванням посилання позивачки на те, що вона 27 грудня 2022 року склала заповіт, яким спірну квартиру заповіла своїй сестрі ОСОБА_4 , апеляційний суд дійшов висновку, що позивачка змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивачки під час укладення оспорюваного договору дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

За встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни постановленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 березня 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов