РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.,

секретар судового засідання - Федоренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 , про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, -

встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 подав зустрічний позов про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23 листопада 2018 року остаточно просив:

- визнати недійсним заповіт, складений 15 травня 2006 року від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , посвідчений сільським головою Орлово-Іванівської сільської ради Шахтарського району Донецької області;

- встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер приблизно ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідними братами;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 11 січня 2008 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. за реєстровим номером №282.

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку кадастровий номер :69:302:0016, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площа 0,1000 га., розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

- витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :69:302:0016, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площа 0,1000 га., розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтував наступними обставинами.

ОСОБА_6 , 1950 року народження, є братом позивача по материній лінії та проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_8 та батьком ОСОБА_7 .

Власником будинку була їх мати, яка отримала земельну ділянку для будівництва ще в 1946 році, побудувала на ній будинок, а в 1948 році взяла шлюб з ОСОБА_7 .

В 1983 році мати померла і позивач свідомо не звернувся до нотаріальної контори з заявою про спадкування, тому що вважав, що вітчиму та брату-інваліду цей будинок потрібніший.

Після смерті вітчима в 2003 році, брат став єдиним спадкоємцем майна.

ОСОБА_6 давно страждав на психічний розлад, мав інвалідність 1 групи, часто і подовгу перебував на лікуванні у психіатричній лікарні №2.

Брат ніколи не виїжджав до Донецької області, не мав там ні друзів, ні родичів, а тому не міг складати там заповіт.

Крім того, з документів, наданих позивачем до суду, та документів із спадкової справи П`ятої Київської державної нотаріальної контори, підписи померлого відрізняються, особливо в частині написання ним власноручно свого прізвища.

В 2014 році хворіла дружина позивача, а тому він не мав можливості приділяти належну увагу брату, який в силу свого стану здоров`я, дедалі частіше ставав агресивним, часто перебував у психіатричній лікарні.

Вважає, що в останні роки життя брат потрапив під вплив осіб, які полюють на одиноких домовласників, а тому до позивача ОСОБА_6 став ставитися вороже, що і призвело до появи сумнівного заповіту та зникнення медичних документів. Тому заповіт від 15 травня 2006 року має бути визнаним недійсним у зв`язку з психічним станом здоров`я його брата.

Крім того, зазначає, що вітчим ОСОБА_7 помер у 2003 році, а тому ні він, ні брат, який страждав на психічне захворювання, не могли укладати договір дарування земельної ділянки на користь ОСОБА_3 , їх волевиявлення на це не було, тобто останній не набув права власності на землю і не міг розпоряджатися нею.

Оскільки ОСОБА_3 у подальшому продав спірну земельну ділянку ОСОБА_5 , використавши підроблену довідку Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна щодо відсутності забудови на земельній ділянці, укладений договір є недійсним.

У подальшому щодо спірної земельної ділянки неодноразово вчинялися шахрайські дії щодо відчуження та зміни власників.

У лютому 2018 року відбулися електронні торги, на яких спірна земельна ділянка була продана, а 28 березня 2018 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки на користь відповідача ОСОБА_4 .

Виходячи з цього, оскільки вибуття спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_6 відбулося всупереч його волі, в подальшому неодноразово незаконно відчужувалось, просить витребувати земельну ділянку з володіння відповідачки ОСОБА_4 .

Крім того у зв`язку з сімейними обставинами та агресивною поведінкою брата, фіксування його смерті здійснила стороння особа, а тому в актовому записі про смерть №14414 від 26 вересня 2015 року на підставі лікарського свідоцтва про смерть №22207 від 31 серпня 2015 року прізвище брата зазначено « ОСОБА_9 », а рік народження «1951». Тому, просив встановити факт родинних відносин, а саме: що позивач та померлий є рідними братами.

У березні 2017 року третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_5 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідними братами. Визнано недійсним заповіт, складений 15 травня 2006 року від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , посвідчений сільським головою Орлово-Іванівської сільської ради Шахтарського району Донецької області. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки розміром 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11 січня 2008 року від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з одного боку, та ОСОБА_3 з іншого боку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О. П. за реєстровим номером №282. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , розміром 0,1000 га, кадастровий номер: :69:302:0016, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Витребувано від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , розміром 0,1000 га, кадастровий номер: :69:302:0016. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі №760/13106/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_4 , яка підписана представником ОСОБА_10 задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5 , про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки скасовано. Передано справу №760/13106/16-ц у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5 , про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції оскаржувалось в касаційному порядку в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договору дарування, визнання у порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки. У іншій частині рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в касаційному порядку не оскаржувалося, тому не переглядалося.

Суд визнав обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що у матеріалах справи не міститься жодних із передбачених законодавством України офіційних документів, які б підтверджували факт настання смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки:

висновком про внесення змін, доповнень до актового запису цивільного стану ВДРАЦС Солом`янського РУЮ у м. Києві було відмовлено в задоволенні заяви позивача в зміні прізвища померлого з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_11 » та дату народження з «1951 року» на ІНФОРМАЦІЯ_3 » в актовому записі про смерть брата заявника № 14414 , складеному 26 вересня 2015 року;

матеріали справи не містять ні копії актового запису про смерть ОСОБА_6 № 14414 , складеного 26 вересня 2015 року, ні копії відповідного свідоцтва про факт державної реєстрації акта цивільного стану.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 15.04.2021 року цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 19.04.2021 року прийнято справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 17 лютого 2022 року, проведено заміну територіальне управління юстиції у м. Києві на Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 02 березня 2023 року, закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 30 серпня 2023 року, залучено до участі у справі третю особу ОСОБА_12 .

Ухвалою суду від 11 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 - адвоката Кіян А.В. про зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лесик Б.Б. позовні вимоги підтримав в уточненій редакції від 23 листопада 2018 року та просив задовольнити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 підтримав позицію представника та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідачки ОСОБА_4 - адвокат Кіян А.В. заперечив проти задоволення позовних вимог. Вказав, що позивачем не доведено факт смерті саме ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також наявність родинних зв`язків із ним, що встановлене Верховним Судом.

Вважає, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Відповідачка не знала і не могла знати, що земельна ділянка вибула із власності ОСОБА_6 у не встановлений законом спосіб. Вважає, що до спірних правовідносин не може бути застосовна ст. 388 ЦК України, оскільки відповідач законно, на відповідній правовій підставі отримала право власності на майно, а тому є його добросовісним набувачем.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не попередили, будь-яких заяв, клопотань про відкладення розгляду справи або неможливість розгляду справи без їх участі не подали.

З`ясувавши думку учасників, що прибули у судове засідання, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи без участі осіб, які не з`явилися.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народився позивач ОСОБА_1 , про що 15 грудня 2021 року Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , поновлений актовий запис №30. Батьками позивача зазначені: ОСОБА_13 та ОСОБА_8 .

30 липня 1948 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали шлюб, про що 30 липня 1948 року Жовтневим ЗАГС м. Києва видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_3 , актовий запис №1515. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_14 ».

ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Києві народився ОСОБА_6 , про що 01 березня 1950 року Жовтневим ЗАГС м. Києва, складено актовий запис 589. Батьками ОСОБА_6 зазначені (російською мовою): ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Означене додатково підтверджено Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України №1 від 20 січня 2016 року.

Приблизно ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 18 листопада 2022 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано повторне свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 , актовий запис №14414 від 26 вересня 2015 року складено Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права та обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Як встановлено судовим розглядом, 04 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 брата ОСОБА_6 , яка 08 лютого 2016 року зареєстрована П`ятою Київською державною нотаріальною конторою вх. №162/02-14.

Згідно вимог діючого законодавства, родинні відносини можуть підтверджуватися будь-якими документами, які містять необхідні відомості.

До заяви про встановлення факту родинних відносин, у якій зазначається мета, для якої заявник просить встановити цей факт, повинні додаватися докази, які підтверджують наявність даного юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів РАЦСу про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; покази свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого з заявником (сусіди, куми, друзі, інші родичі і т.д.).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 1, 7 постанови від 31 березня 1995 р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.

Досліджені судом докази беззаперечно свідчать про родинні стосунки між родичами прямої лінії споріднення, а саме те, що позивач ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та померлий приблизно ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідними братами оскільки мають спільну матір.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту родинних відносин є обґрунтованими та підлягає задоволенню.

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії VI-141967, виданого 11 грудня 2001 року Київським міським головою, ОСОБА_6 , який мешкає у АДРЕСА_1 , на підставі рішення Київської міської ради від 21 грудня 2000 року №120-3/1097, набув у приватну власність 1/2 земельної ділянки площею 0,1 га на території АДРЕСА_1 ; цільове призначення: обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Кадастровий номер 69302016.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22 серпня 2003 року державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Пермяковою Л.В., ОСОБА_6 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 батька ОСОБА_7 успадкував 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га на території АДРЕСА_1 , переданої для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Згідно договору дарування земельної ділянки, посвідченого 11 січня 2008 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. реєстровий №282, ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ), що мешкає в АДРЕСА_1 , та ОСОБА_6 (ідентифікаційним номер НОМЕР_6 ), що мешкає в АДРЕСА_1 , подарували ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ), що мешкає в АДРЕСА_2 , земельну ділянку (кадастровий номер 69302016), вільну від забудови, що розташована на АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін, у власність обдарованого переходить земельна ділянка площею 0,1 га, у межах, які визначені в натурі (на місцевості), закріплені межовими знаками і зазначені у Державному акті.

За п. 2 Договору дарування, земельна ділянка, яка дарується, належить ОСОБА_7 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Київською міською радою 11 грудня 2001 року і зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №72-2-01351 та ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Київською міською радою 11 грудня 2001 року і зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №72-2-01352.

Відповідно до п. 12 Договору дарування, сторони повною мірою розуміють умови, значення цього Договору, його правові наслідки. Підтвердили, що діють добровільно, узгоджено, зміст цього договору відповідає дійсним намірам.

У графі «підписи» наявні підписи навпроти прізвищ « ОСОБА_7 », « ОСОБА_6 », « ОСОБА_3 ».

Зазначено, що договір підписано сторонами у присутності нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоришина О.П., яким особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відчужуваної земельної ділянки перевірено.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч. 1 ст. 720 ЦК України, сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада.

Згідно зі ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 у м. Києві помер ОСОБА_7 , про що 08 лютого 2003 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_8 , актовий запис №2421.

Отже, даруватель ОСОБА_7 помер за 5 років до дати підписання договору та на момент його укладення ОСОБА_6 був одноосібним власником земельної ділянки, яка набувалася ОСОБА_3 за договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №404 від 22 липня 2019 року, проведеного на підставі ухвали суду від 06 червня 2019 року, ОСОБА_6 на момент укладання договору дарування від 11 січня 2008 року страждав хронічним психічним розладом у вигляді параноїдальної шизофренії, безперервний перебіг, виражений апато-дисоціативний дефект (F20.0) і за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). Удвосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

За змістом ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом при вирішенні спору, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановлені обставини дають обґрунтовані підстави суду стверджувати, що зазначені в договорі від 11 січня 2008 року дарувальники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не могли бути сторонами оспорюваного правочину та висловити своє волевиявлення на відчуження земельної ділянки, оскільки не могли проявляти своєї волі до розпорядження нею. Тобто, вибуття земельної ділянки з власності відбулося не з вільного волевиявлення власника, оскільки у нього, за встановлених судовим розглядом обставин, не могло бути свідомо поставленої мети на передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 .

Крім того, ОСОБА_3 в межах розгляду справи №760/20317/16 за заявою ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування землі по АДРЕСА_1 від 11 січня 2008 року, надав заяву від 14 травня 2017 року у якій зазначив, що не знав осіб, зазначених у договорі дарування як дарувальників, договорів з ними не укладав, в офісі нотаріуса ОСОБА_16 ніколи не був.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Оскільки ОСОБА_1 не був стороною оспорюваного договору, про його існування не знав до пред`явлення ОСОБА_2 до нього первісного позову у цій справі, доказів протилежного не надано та не спростовано судовим розглядом, суд вважає вимоги ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_6 в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 11 січня 2008 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. за реєстровим номером №282 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судом також встановлено, що спірна земельна ділянка неодноразово була об`єктом цивільно-правових угод, а саме:

- за договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим 29 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П. за реєстровим №17, ОСОБА_3 відчужив на користь ОСОБА_5 спірну земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :69:302:0016;

- за договором іпотеки, посвідченим 07 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою О.С., в забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики від 07 квітня 2016 року на суму 260000,00 грн., ОСОБА_5 передав в іпотеку ОСОБА_17 земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :69:302:0016, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва;

- 18 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою О.С. за реєстровим №1506 вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на грошові кошти в розмірі 260000,00 грн. з боржника ОСОБА_5 на користь ОСОБА_17 .

29 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №2182 посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 .

Відповідно до п. п. 1, 2 Договору, його предметом є земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :69:302:0016, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, яка належала ОСОБА_12 на підставі свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Агарковою А.М. 15 лютого 2018 року за реєстровим №114.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом з тим відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Так, згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19, пункт 80) та ін.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб набуто право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Рішенням суду у цій справі, у не скасованій постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року частині, визнано недійсним заповіт, складений 15 травня 2006 року від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , посвідчений сільським головою Орлово-Іванівської сільської ради Шахтарського району Донецької області.

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України спадкування після смерті приблизно 15 серпня 2015 року ОСОБА_6 здійснюється за законом.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе шляхом подачі заяви про прийняття спадщини у строки, встановлені ст. 1270 ЦК України та видачі відповідного свідоцтва.

За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Статтею 1270 ЦК України встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини.

За правилами ст. 1258 ЦК України спадкування за законом здійснюється почергово.

У першу чергу спадкування за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України входять діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу спадкування за законом відповідно до ст. 1262 ЦК України входять рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 у встановлені законом строки звернулися: позивач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини за законом та ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Як зазначено в ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України).

При цьому, у відповідності до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна.

Отже, ОСОБА_1 як спадкоємець, який прийняв у спадщину у вигляді земельної ділянки, яка належала спадкодавцю ОСОБА_6 на праві власності, тобто, входила до складу спадщини, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, оскільки вона вибула з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12, постанові Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі №203/4638/20, 08 листопада 2023 року у справі №141/843/20

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16 зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач -внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07)).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

ОСОБА_4 спірну земельну ділянку придбала в період розгляду цієї справи, коли на підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України у ОСОБА_1 фактично виникло право на це майно, а попередні власники набули право власності на землю на підставі правочину визнаного судом недійсним, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідачки під час набуття спірного нерухомого майна у власність.

Отже, спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею, а ОСОБА_4 не набула права власності на неї у спосіб та порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскільки ОСОБА_4 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, а не у порядку, встановленому для виконання судових рішень, посилання представника відповідачки, що до спірних правовідносин не може бути застосована ст.388 ЦК України суд відхиляє.

Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_1 поза його волею, суд виснує, що вимога про витребування цього майна з володіння ОСОБА_4 на підставі статті 388 ЦК України, відповідає закону, а тому спірне майно підлягає витребуванню на користь позивача.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 202, 203, 204, 215, 225, 319, 330, 346, 387, 388, 396, 717, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1233, 1234, 1268, 1296 ЦК України, ст. ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 223, 258, 263-265, 274, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 , ОСОБА_12 про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки задовольнити.

Встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_9 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер приблизно ІНФОРМАЦІЯ_4 , є рідними братами.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 11 січня 2008 року між ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_5 , який мешкає в АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_6 , який мешкає в АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_7 , який мешкає в АДРЕСА_2 ), посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. за реєстровим номером №282.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_9 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) право власності в порядку спадкування за законом після смерті приблизно 15 серпня 2015 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на земельну ділянку кадастровий номер :69:302:0016, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площа 0,1000 га., розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (РНОКПП НОМЕР_10 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_9 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) земельну ділянку, кадастровий номер :69:302:0016, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площа 0,1000 га., розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.02.2024 року.

Суддя С.І. Кушнір