ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 127/22275/21

провадження № 61-3133св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Синельникова Є. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 ;

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

треті особи: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимир Борисович;

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - адвоката Люлика Романа Івановича на постанову Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С., Якименко М. М.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В. Б. (далі - приватний нотаріус Лукашенко В. Б.),про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та про скасування записів про реєстрацію права власності.

Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що з 23 липня 2010 року вона перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2017 року у справі № 127/22444/17. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після припинення шлюбних відносин у неї збереглися приязні та довірливі відносини з ОСОБА_4 та він допомагав їй вирішувати побутові питання, безперешкодно спілкувався з дитиною.

ОСОБА_1 вказувала, що після розірвання шлюбу вирішила придбати для себе та доньки житло, а ОСОБА_4 допомагав їй у виборі житла. Оскільки вона довіряла своєму колишньому чоловіку та батьку їхньої спільної дитини, була впевнена в його порядності та щирості, тому 10 березня 2020 року видала довіреність на ім`я ОСОБА_4

12 березня 2020 року було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 придбала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за 1 442 300 грн.

Оскільки земельна ділянка, на якій розташовано придбаний будинок, не була належним чином оформлена, то ОСОБА_4 запевнив, що допоможе їй в оформленні усіх потрібних документів, у зв`язку з чим в травні 2021 року вона надала ОСОБА_4 оригінал договору купівлі-продажу будинку для реєстрації права власності на земельну ділянку.

Однак 16 червня 2021 року ОСОБА_4 приїхав за місцем проживання ОСОБА_1 та її доньки, за адресою: АДРЕСА_1 , та повідомив, що вона вже не є власницею цього будинку та їй з дитиною слід збирати речі.

В цей же день вона звернулася до приватного нотаріуса Лукашенка В. Б., який повідомив, що дійсно ОСОБА_4 15 червня 2021 року, діючи від її імені на підставі довіреності від 10 березня 2020 року, відчужив належне їй майно, а саме вищевказані житловий будинок та земельну ділянку.

16 червня 2021 року вона подала нотаріусу заяву про скасування довіреності, виданої 10 березня 2020 року на ім`я ОСОБА_4 .

За вказаними договорами купівлі-продажу будинок та земельна ділянка були продані за нижчою ціною, ніж куплені ОСОБА_1 , і вона не отримала жодних грошових коштів за продане майно. Крім того, покупцем за цими договорами є батько нової дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_3 .

Наведене свідчить про наявність підстав для визнання недійсними зазначених договорі купівлі-продажу землі та будинку, так як їх вчинено внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , наміру відчужувати майно ОСОБА_1 не мала, грошових коштів від продажу не отримувала і ОСОБА_4 діяв всупереч її інтересів. Також ОСОБА_4 своїми діями порушив права малолітньої дитини ОСОБА_2 , яка проживала в спірному будинку.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 15 червня 2021 року між ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Лукашенком В. Б., зареєстрований в реєстрі за № 4322;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :02:009:0087, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 15 червня 2021 року між ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Лукашенком В. Б., зареєстрований в реєстрі за № 4323;

- скасувати запис про реєстрацію права власності 42518254 від 15 червня 2021 року, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Лукашенка В. Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58766011 від 15 червня 2021 року, відповідно до якого зареєстровано право приватної власності на вказаний вище житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 211,2 кв. м, житлова площа 97,6 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта 1) за фізичною особою ОСОБА_3 ;

- скасувати запис про реєстрацію права власності 42518320 від 15 червня 2021 року, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Лукашенка В. Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58766011 від 15 червня 2021 року, відповідно до якого зареєстровано право приватної власності на вказану вище земельну ділянку, кадастровий номер :02:009:0087, площею 0,0505 га (реєстраційний номер об`єкта 101) за фізичною особою ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2022 року у складі судді Медяної Ю. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не доведено, що укладенням договорів порушуються права малолітньої дитини, а також не надано доказів, з яких можливо було б зробити висновок, що оспорювані договори укладені на умовах, які не відповідають волі довірителя, і умови договорів є невигідними для довірителя. Факт родинних відносин між представником продавця та покупцем, сам по собі, не означає наявність зловмисної домовленості.

Довіреність, яка позивачем була видана добровільно, на момент укладення спірних договорів була дійсною, і її дія не припинялась.

Доводи ОСОБА_1 про те, що продаж будинку за ціною нижче ринкової не свідчить про перевищення представником своїх повноважень, а відсутність оголошення про продаж будинку не підтверджує відсутність волі власника на продаж.

Твердження про не отримання ОСОБА_1 коштів від відчуження спірного будинку спростовується умовами самого договору, а виписка по картковому рахунку позивача, в якій не зафіксовано факту надходження коштів від продажу, не є достатнім доказом у справі.

Таким чином позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що оспорювані договори купівлі-продажу були вчинені внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони - ОСОБА_4 з другою стороною - ОСОБА_3 , тому позов не підлягає задоволенню.

Оскільки договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки не було визнано недійсними, то позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування записів про реєстрацію права власності на вказане майно також не підлягають задоволенню.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений 15 червня 2021 року між ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 4322, посвідчений приватним нотаріусом Лукашенком В. Б. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0505 га, кадастровий номер :02:009:0087, розташованої по АДРЕСА_1 , укладений 15 червня 2021 року між ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 4323, посвідчений приватним нотаріусом Лукашенком В. Б. Скасовано державну реєстрацію прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 . Скасовано державну реєстрацію прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий номер :02:009:0087, розташовану по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд відхилив доводи позивача щодо продажу спірного будинку за неринковою ціною, яка вдвічі менша за ціну купівлі цього будинку, посилаючись на постанову Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 621/2173/16, в якій викладено правовий висновок про те, що само по собі відчуження повіреним нерухомого майна за ціною нижче ринкової не свідчить про перевищення ними своїх повноважень. Однак в цій справі позивач обґрунтовувала зловмисну домовленість між відповідачами не лише таким фактом, а сукупністю обставин, які підтверджені, зокрема висновками про вартість нерухомого майна.

Крім того, ОСОБА_4 , діючи на підставі довіреності, укладаючи спірні договори без особистої участі позивача, в повній мірі вчиняв оспорювані правочини і кошти за продаж спірних будинку та земельної ділянки отримав саме представник позивача. Нотаріус, відображаючи в договорі цей факт, не перевіряв дійсність факту отримання коштів позивачем від продажу будинку. Також позивач на підтвердження факту неотримання нею коштів надала виписку з власного банківського карткового рахунку, однак суд першої інстанції зазначив, що ця виписка не є достатнім доказом по справі, оскільки грошові кошти могли бути перераховані на інший рахунок, або передані у вигляді готівки. Заперечень з боку відповідачів, що цей картковий рахунок належить позивачу, не було.

На підтвердження користування спірним будинком разом з дитиною (факт проживання) позивач надала акт, складений 25 червня 2021 року мешканцями сусідніх будинків по АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відповідно до якого ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з грудня 2020 року і станом на день складення акту проживають в будинку АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд звернув увагу на те, що позивач обґрунтувала свої вимоги на відміну від відповідачів, які лише заперечували факти без надання доказів на їх спростування, тому суд першої інстанції фактично піддав критиці докази позивача, не надаючи оцінки процесуальній поведінці відповідачів.

Суд першої інстанції, який відхилив описані ним в рішенні докази, зазначив, що позивач не надала доказів про те, що в діях її представника був умисел щодо зловмисної домовленості, але такий висновок є нелогічним, адже відкинувши все, чим обґрунтовується позов, нелогічним є твердження про ненадання доказів.

Відповідачі не заперечували факт родинних зв`язків між ними - відчуження зятем спірного нерухомого майна тестю, і зважаючи на сукупність обставин та фактів, якими позивач обґрунтовувала позовні вимоги в цій справі, помилковим є посилання місцевого суду на постанову Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19, натомість врахуванню підлягали правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 760/34776/19, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18, про те, що укладення представником довірителя правочину на користь близького родича (при встановлені інших обставин) свідчить про те, що такий правочин є недійсним, з підстав, викладених у статті 232 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

При вирішенні даного спору апеляційний суд також звернув увагу на те, що шляхом укладення договорів дарування ОСОБА_4 відчужив своєму родичу ОСОБА_3 все належне йому на праві власності нерухоме майно і таке відчуження відбувалось за короткий проміжок часу.

Таким чином апеляційний суд дійшов висновку про те, що сукупність зібраних у справі доказів вказує про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_4 , який діяв за довіреністю, з його тестем ОСОБА_3 при укладенні спірних договорів купівлі-продажу, адже про це свідчить відсутність у позивача волі на продаж будинку, продаж будинку та земельної ділянки за безпідставно заниженими цінами своєму родичу, незрозуміле та необґрунтоване швидке відчуження власного нерухомого майна та майна позивача на користь однієї особи - тестя, і позбавлення позивача права власності, без доказів того, що позивач отримала від продажу будинку кошти.

При цьому апеляційний суд не вбачав підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними з підстав, передбачених частиною шостою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України, як правочинів вчинених батьками, які суперечать правам та інтересам їхньої малолітньої дитини, оскільки позивач з дитиною на момент відчуження спірного будинку була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 , тобто дитина мала право там проживати. Реєстрації позивача з дитиною в спірному будинку не було.

Частково задовольняючи позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності, апеляційний суд послався на постанову від 14 грудня 2022 року у справі №201/11405/20, в якій при вирішенні аналогічної позовної вимоги Верховний Суд змінив рішення суду першої інстанції в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності та скасував державну реєстрацію прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У лютому 2023 року ОСОБА_3 та представник ОСОБА_4 - адвокат Люлик Р. І. подали до Верховного Суду касаційні скарги на постанову Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року, в яких, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги подані на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтовані тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 20 травня 2022 року у справі № 727/7824/16, від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19, від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18, а також - не дослідив зібрані у справі докази.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Вінницького міського суду Вінницької області.

05 квітня 2023 року справа № 127/22275/21 надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що він та ОСОБА_4 не є близькими родичами та між ними немає жодного ступеня спорідненості, тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про визнання оспорюваних правочинів недійсними на підставі статті 232 ЦК України, посилаючись на наявність родинних зв`язків між відповідачами - відчуження зятем спірного нерухомого майна тестю.

Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката Люлика Р. І. мотивована тим, що видана 10 березня 2020 року позивачем на ім`я ОСОБА_4 довіреність була дійсною та не скасованою як при придбанні спірного нерухомого майна на ім`я ОСОБА_1 , так і при відчуженні цього майна, а отже, ОСОБА_4 мав право на вчинення оспорюваних правочинів.

Доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину. Разом з тим, позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу про наявність зловмисної домовленості між ОСОБА_4 , який від її імені на підставі довіреності відчужив спірне нерухоме майно, та контрагентом - ОСОБА_3 .

Апеляційний суд допустив формальність та однобічність в оцінці всіх доказів в їх сукупності, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Доводи особи, яка подала відзиви на касаційні скарги

У квітні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пунько І. В. подала до Верховного Суду відзиви на касаційні скарги, в яких просила залишити їх без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законними та обґрунтованими, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ) з 23 липня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2017 року у справі № 127/22444/17.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в шлюбі в ОСОБА_4 та ОСОБА_1 народилася дочка ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане повторно 01 квітня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області.

10 березня 2020 року ОСОБА_1 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Лукашенко В. Б., зареєстровану в реєстрі за № 2039.

За змістом вказаної довіреності ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 на представництво, в тому числі з питань придбання на її ім`я, відчуження, здачі в оренду, передачу у заставу з метою забезпечення її зобов`язань, прийняття в дар, а також вчинення будь-яких дій щодо належного їй нерухомого та рухомого майна, з правом прописки (постановки на облік) та виписки (зняття з обліку) будь-яких осіб, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд; реєструвати право власності, отримувати, набувати належне їй майно, цінні папери, включаючи грошові суми, соціальні виплати, будь-які документи, розпоряджатися належними їй рахунками, коштами та цінними паперами, укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру.

12 березня 2020 року між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), в інтересах якої по довіреності діяв представник ОСОБА_4 , було укладено договір купівлі-продажу будинку посвідчений приватним нотаріусом Лукашенко В. Б., зареєстрований в реєстрі за № 2094, за умовами якого продавець передав у власність, тобто продав покупцю, а покупець прийняв у власність, тобто купив житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 211,2 кв. м, житлова площа - 97,6 кв. м. Продаж будинку вчинено за 1 442 300 грн.

Право власності ОСОБА_1 на вказаний вище будинок було зареєстровано 12 березня 2020 року, запис про право власності № 35902200, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 203856026 від 12 березня 2020 року.

Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий № :02:009:0087 було зареєстровано 01 червня 2020 року, запис про право власності № 42266344, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 260142363 від 06 червня 2021 року.

15 червня 2021 року між ОСОБА_1 як продавцем, в інтересах якої по довіреності діяв представник ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Лукашенко В. Б., зареєстрований в реєстрі за № 4322, за умовами якого продавець передав у власність - продав покуцю, а покупець прийняв у власність - купив житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Продаж будинку вчинено за 850 000 грн.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 288457348 від 04 грудня 2021 року, право власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 211,2 кв. м, житлова площа - 97,6 кв. м було зареєстровано 15 червня 2021 року, запис про право власності № 42518254.

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 15 червня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Лукашенко В. Б., зареєстрованим в реєстрі за № 4323, ОСОБА_1 - продавець, за довіреністю якої діяв представник ОСОБА_4 - представник продавця, предав у власність - продав покуцю ОСОБА_3 , а покупець прийняв у власність - купив земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий № :02:009:0087 за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж земельної ділянки вчинено за 91 000 грн.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий № :02:009:0087, зареєстровано 15 червня 2021 року, запис про право власності № 42518320.

16 червня 2021 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Лукашенко В. Б. заяву про скасування довіреності на розпорядження майном, посвідчену 10 березня 2020 року № 2039. Згідно витягу про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей від 16 червня 2021 року припинено вказану довіреність.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач стверджувала, що будинок був проданий за низькою, не ринковою ціною, за значно меншу ціну, ніж він був придбаний нею раніше. Земельна ділянка була продана по заниженій ціні, не за ринковою ціною.

На підтвердження цього позивач надала звіт про оцінку нерухомого майна, виконаний ФОП ОСОБА_10 , в якому вказано, що ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,0505 га, кадастровий №:02:009:0087, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, становить 3 288 756 грн без ПДВ на дату оцінки, тобто на 22 липня 2022 року.

На підтвердження відсутності волі позивача на відчуження будинку і землі позивач надала відповідь на її запит до ТОВ «Інтернет-реклама РІА» №17/01/2022-1 від 17 січня 2022 року, відповідно до якої оголошення про продаж будинку та/або земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на сайті DOM.RIA виявлено не було.

ОСОБА_1 надала виписку по картці Monobank/Universal Bank від 04 січня 2022 року по картці № НОМЕР_2 рахунок № НОМЕР_3 за період з 01 травня по 01 липня 2021 року, з якої вбачається, що грошові кошти у сумі 850 000 грн та 91 000 грн не отримувала.

Також, на підтвердження зловмисної домовленості між відповідачами, які є родичами (зять-тесть), позивач надала відповідь Липовецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області від 22 лютого 2022 року № 208/21.9-32, до якої надано копію запису акта про народження № 6 від 03 квітня 1997 року, відповідно до якого батьками ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_12 .

У цій відповіді повідомлено про зміни прізвища ОСОБА_11 , і було виявлено актовий запис про шлюб № 1715 від 25 липня 2014 року на ОСОБА_11 (після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_11 ) та актовий запис про шлюб № 1925 від 20 жовтня 2020 року на ОСОБА_14 , після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У заяві про зміну предмета позову, яка була прийнята судом, крім вищезазначених обґрунтувань вимог позову, позивач зазначила обставини, які, на її думку, теж вказують на існуючу домовленість між відповідачами, спрямовану на позбавлення її та її дитини житла.

Так, позивач вказувала на інформацію з відомостей Державного реєстру речових права на нерухоме майно в період з 2020 по 2021 роки. Копію витягів з цього реєстру було надано суду першої інстанції.

Досліджуючи відомості з Державного реєстру речових права на нерухоме майно, шляхом співставлення, які були надані позивачем, а саме відомості з державного реєстру щодо права власності по ОСОБА_4 та відомості з державного реєстру права власності по ОСОБА_3 , апеляційним судом було встановлено, що:

- ОСОБА_4 на праві власності належала земельна ділянка кадастровий номер :02:052:0118, яка 05 лютого 2021 року була ним подарована ОСОБА_3 ;

- ОСОБА_4 належала на праві власності земельна ділянка кадастровий номер :02:052:0119, яка 05 лютого 2021 року була ним подарована ОСОБА_3 ;

- ОСОБА_4 на праві власності належав житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 , який 05 лютого 2021 року був ним подарований ОСОБА_3 ;

- ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_4 , яка 02 лютого 2021 року була ним подарована ОСОБА_3 ;

- ОСОБА_4 належала на праві власності квартира АДРЕСА_5 , яка 02 лютого 2021 року була ним подарована ОСОБА_3 .

Під час розгляду апеляційної скарги по суті ОСОБА_1 пояснила, що після розлучення вони з ОСОБА_4 добровільно, в позасудовому порядку, поділили спільне сумісне майно, і після його поділу в неї були вільні кошти. Вона разом з дитиною була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_4 . В подальшому вона забажала купити будинок для себе з донькою, і з цією метою передала свої кошти колишньому чоловікові, який добре знався на нерухомості в місті Вінниці. В 2020 році ОСОБА_4 купив їй спірний будинок, в якому вона з дочкою проживала. В травні 2021 року на підставі довіреності ОСОБА_4 оформив на неї право власності на земельну ділянку під будинком, а вже в червні 2021 року повідомив її про те, що вона вже не власниця будинку і землі. Після цього вона скасувала довіреність. А в подальшому дізналась, що і квартира, в якій вона була зареєстрована з дочкою, була відчужена на користь ОСОБА_3 - тестя ОСОБА_4 .

Апеляційний суд також встановив, що 02 лютого 2021 року на підставі договору дарування ОСОБА_3 став власником квартири АДРЕСА_2 , в якій була зареєстрована позивач разом із дитиною.

Представник відповідачів ні у відзиві на позов, ні у відзиві на апеляційну скаргу, і в судовому засіданні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не заперечував вищезазначених позивачем фактів, зокрема щодо того, що позивач надала відповідачу свої власні кошти на придбання будинку, що відповідачі між собою є родичами, що позивач разом з дитиною проживали в спірному будинку, і така позиція відповідачів взята апеляційним судом до уваги.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - адвоката Люлик Р. І. не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 232 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Сутність та правова природа цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що договір доручення може посвідчуватися довіреністю та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18 (провадження № 61-246св20) вказано, що за своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19). Згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

В постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 908/3467/19 зазначено, що представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють, незалежно від того, вчиняється такий правочин з перевищенням наданих представнику повноважень, чи без такого перевищення. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Представник, який вчиняє правочин від імені довірителя сам з собою, завжди знаходиться в ситуації конфлікту інтересів, адже інтерес різних сторін правочину не співпадає. Зокрема, у випадку укладення договору купівлі-продажу, інтерес продавця полягає у реалізації товару за найбільшу ціну, а інтерес покупця - за найменшу, інтерес продавця полягає у скороченні строків розрахунку, а покупця - у їх збільшенні, тощо. У випадку укладення представником правочину з самим собою довіритель не повинен доводити, що цей правочин укладено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. По суті, положення частини третьої статті 238 ЦК України надають довірителю право визнати недійсним відповідний правочин, незалежно від того на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору, його збитковості. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується. Вчинення правочину щодо самого себе, тобто не в інтересах довірителя, а у своїх власних, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.

В постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 760/34776/19 (провадження № 61-17192св20), на яку послався суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, вказано, що при визнанні недійсним договору купівлі-продажу суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що Особа-1, діючи на підставі довіреності, відчужила за договором купівлі-продажу квартиру, при цьому відсутні докази, що довіритель Особа-2 отримала грошові кошти від продажу своєї квартири. 31 липня 2019 року Особа-2 склала на ім`я позивача Особа-3 заповіт. Особа-1 як представник Особа-2 за довіреністю від 14 вересня 2018 року, продаючи квартиру своєму чоловікові - відповідачу Особа-4, набула право спільної власності на вказану квартиру, усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя Особа-2 та свідомо допускала настання несприятливих наслідків для довірителя. Наведене давало суду апеляційної інстанції підстави для висновку щодо наявності умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам Особа-2.

В постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 638/20248/19 (провадження № 61-19696св21) зазначено, що при визнанні недійсним договору купівлі-продажу апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що Особа-4, діючи від імені Особа-1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, 18 січня 2019 року здійснив продаж належних позивачу нежитлових приміщень своїй матері Особа-2, яка в подальшому уклала договір іпотеки з Особа-3 на забезпечення виконання зобов`язань самого Особа-4. Отже, продаж спірних нежитлових приміщень Особа-4 здійснив у інтересах своєї сім`ї та особистих інтересах. Наведене давало суду апеляційної інстанції підстави для висновку щодо наявності умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам Особа-1.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних правочинів з огляду на те, що укладаючи від імені позивача договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки із своїм тестем, ОСОБА_4 діяв не в інтересах особи, яку він представляє, а у власних інтересах та інтересах своєї нової сім`ї, що суперечить положенням частини третьої статті 238 ЦК України.

Надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач довела факт укладення зазначених договорів представником на невигідних для неї умовах і такі договори суперечать її інтересам. При цьому Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що позивач надала достатньо доказів про те, що в даному випадку має місце умисел повіреного на заподіяння шкоди довірителю, розходження волі довірителя та волевиявленням представника при укладенні оспорюваних договорів на час їх укладення, оскільки в сукупності встановлених судами попередніх інстанцій фактів вбачається, що існує домовленість, в якій контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину та внаслідок такої домовленості позивачка опинилася в становищі, за якого її майно продано за ціною, нижчою за ринкову, що не відповідає волі довірителя; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а вигоду отримує тільки контрагент за договором.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що він та ОСОБА_4 не є близькими родичами та між ними немає жодного ступеня спорідненості, не спростовують висновків апеляційного суду про визнання оспорюваних правочинів недійсними на підставі статті 232 ЦК України, оскільки вказаного висновку суд апеляційної інстанції дійшов із урахуванням наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, а не лише внаслідок існування родинних зв`язків між відповідачами.

Аргументи касаційної скарги представника ОСОБА_4 - адвоката Люлика Р. І. про те, що видана 10 березня 2020 року позивачем на ім`я ОСОБА_4 довіреність була дійсною та не скасованою як при придбанні спірного нерухомого майна на ім`я ОСОБА_1 , так і при відчуженні цього майна, а отже, ОСОБА_4 мав право на вчинення оспорюваних правочинів, не заслуговують на увагу, оскільки положення статті 232 ЦК України застосовуються саме в тій ситуації, коли представник довірителя мав повноваження на вчинення правочину, проте внаслідок зловмисної домовленості з контрагентом завдав своєму довірителю шкоди (негативних наслідків) укладенням такого правочину.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявників в касаційних скаргах на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 20 травня 2022 року у справі № 727/7824/16, від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19, від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційних скарг фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - адвоката Люлика Романа Івановича залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

Є. В. Синельников