Справа № 595/1620/23
Провадження № 2/595/30/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2024 Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Содомори Р.О.,

при секретарі Присташ П.Р.,

з участю представника позивача Федорончука А.В. ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бучач справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах якої діє адвокат Федорончук Андрій Володимирович до ОСОБА_4 та третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 та третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради, та згідно уточнених позовних вимог просить суд надати дозвіл ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на тимчасовий виїзд до Республіки Польща з березня 2024 по липень 2024 року.

Свої вимоги мотивує тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. У шлюбі в них народилося двоє дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В березні 2022 року, після повномасштабного вторгнення росії на територію України, вона разом із дітьми виїхала до Республіки Польща. У вересні 2022 року її чоловік приїхав до неї у Польщу. Приблизно у листопаді 2022 року він разом із дітьми виїхав з Польщі до України без отримання від неї на це згоди. З того періоду і по теперішній час діти проживають разом із відповідачем в Україні. У січні та березні 2023 року вона приїжджала до дітей в Україну, але, у зв`язку з тим, що вона офіційно працює у компанії «Alumero Metal Components» (розташована в місті Хожув, Польща), вона не мала можливості частіше бачитися із дітьми і брати повноцінну участь у їх вихованні. Незважаючи на зазначене, їй не вистачає побачень та живого спілкування із дітьми. Тому, впродовж тривалого часу вона мала намір виготовити для дітей документи необхідні для виїзду за кордон, щоб вони могли разом з нею поїхати в Польщу на певний проміжок часу. В Республіці Польща вона має право на проживання, а також, забезпечена житлом. В Польщі вона може забезпечити для дітей навчання та повноцінний відпочинок, за для підвищення рівня їхнього світогляду, покращення стану їхнього здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку. Окрім того, на даний час перебувати в Україні для дітей є досить небезпечно, через постійні обстріли та тривоги, які негативно впливають на їх емоційно-психологічний стан. Впродовж 2023 року вона неодноразово розмовляла з чоловіком і просила, щоб він надав згоду на виїзд дітей за кордон, але він відмовляв у цьому. З огляду на зазначене, вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

04 вересня 2023 року ухвалою суду у вказаній справі відкрито провадження. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подагння відзиву на позовну заяву.

14 вересня 2023 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач позов заперечує. Зазначає, що він проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 . Разом з ним у будинку зареєстровані та проживають його батьки та діти - син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 . У цьому ж будинку зареєстрована його дружина - позивачка у справі ОСОБА_3 . У будинку позивача створені усі необхідні умови для проживання дітей. В цьому будинку діти народилися та проживають до цього часу. Із вказаним місцем проживанням у дітей існує тривалий зв`язок. Друзі та однокласники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що проживають в межах населеного пункту с.Рукомиш Чортківського району, Тернопільської області формують коло їх спілкування. Син ходить до школи в с.Заривинці Чортківського району Тернопільської області (село знаходиться поряд з с.Рукомиш), а донька навчається в школі в с.Рукомиш. Діти мають ходити до школи для того щоб нормально розвиватися та обов`язок батьків сприяти їм у цьому та забезпечувати таку можливість. Відповідач є добрим батьком, цікавиться щоденним навчанням своїх дітей, забезпечує їх усіма умовами проживання, дбає про матеріально-технічне забезпечення умов проживання дітей, купує їм необхідний одяг, забезпечує збалансованим харчуванням, оплачує послуги репетитора та інше. У позові ОСОБА_3 написала неправду про те, що батько без її згоди вивіз дітей з Польщі в Україну. Насправді вони планували усі разом повертатися до України, однак у позивачки раптово виникли проблеми із здачею квартири орендодавцеві, через що вона залишилася на кілька днів та за домовленістю із відповідачем мала приїхати в Україну за кілька днів після його з дітьми від`їзду. З того часу позивачка проживає у Польщі, де орендує житло та працює. Відповідач заперечує позовні вимоги в першу чергу з тих підстав, що діти в Україні ходять до школи, де здобувають освіту. Виїзд дітей на 5 місяців, що просить позивач, завадить навчанню дітей, змусить їх звикати до умов проживання в іншій країні. Позивач працює в Республіці Польща відповідно до наданих нею документів. Вона буде змушена залишати дітей без нагляду протягом часу перебування на роботі, або ж віддати дітей у школу в Республіці Польщі, де мовою навчання є польська мова та дітям доведеться звикати до нового середовища спілкування. Оскільки мова йде про певний термін виїзду, діти після повернення в Україну будуть змушені повертатися до навчання в школі, наздоганяти програму та звикати до нових умов проживання. Відповідач просив позивачку повернутися додому, до дітей, але вона відмовилася та продовжує проживати в Республіці Польща. Звертає увагу суду на те, що постійним місцем проживання дітей є житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідач не заперечує право матері на спілкування з дітьми не перешкоджає їй у реалізації цих прав. Позивач може повернутися додому та бачитися з дітьми. Звертаючись із позовом до суду про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, позивачка фактично намагається змінити місце проживання дітей. Про це свідчить тривалість цієї поїздки та мета - бажання матері проживати разом з дітьми в Республіці Польща.

Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що позов подано для того, щоб позивачка мала можливість побути з дітьми. Метою даної поїздки є те, що мати хоче більше часу проводити з дітьми, брати участь у їх вихованні. Крім того, в Україні воєнний стан. Позивач влаштує дітей у школу і коли вона буде на роботі діти будуть у школі. Позивач зможе утримувати їх в Польщі, забезпечити навчання, лікування.

Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що позивач сама змінила своє місце проживання на Польщу . Крім того, судом розглядається справа про визначення місця проживання дітей.

Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку.

Сторони зареєстрували шлюб 06.10.2008, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Бучацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Бучацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції), та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане Бучацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції).

Згідно довідки про склад сім`ї № 99 від 11.09.2023, виданої Бучацькою міською радою вбачається, що ОСОБА_4 проживає за адресою АДРЕСА_1 , до складу сім`ї за даною адресою входять: ОСОБА_10 -мати, ОСОБА_11 - батько, ОСОБА_6 - дочка, ОСОБА_5 -син, ОСОБА_3 - дружина, яка на даний час по місцю реєстрації не проживає.

Із Акту обстеження житлових умов заявника від 11.09.2023 вбачається, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_10 . У будинку проживають: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 . Будинок з цегли, утеплений, у будинку чотири кімнати, кухня, коридор, побутова техніка. Будинок з усіма зручностями (ванна кімната, санвузол, каналізація, проведено воду, газове опалення).

Відповідно до довідки № 27 від 11.09.2023, виданої Заривинецькою гімназією, вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 6 класі Заривинецької гімназії Бучацької міської ради Тернопільської області з 28 листопада 2022 року.

Із довідки № 16 від 11.09.2023, виданої Рукомиською початковою школою, вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у Рукомиській початковій школі Бучацької міської ради з 28 листопада 2022 року.

Згідно висновку служби у справах дітей Бучацької міської ради, який затверджений рішенням Бучацької міської ради №101 від 30.10.2023, служба у справах дітей Бучацької міської ради вважає, що доцільно надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон в Республіку Польща, без згоди батька ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_3 .

Позивачем на ім`я відповідача направлено лист-прохання про надання батьком дозволу на виїзд дітей за кордон, який відповідач отримав 29.08.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Верховна Рада України 14 липня 2016 року внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

До вказаної норми маються діючі підзаконні нормативні акти, якими, серед іншого, врегульовано порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України.

Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Згідно п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у тому числі, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року ( справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини.

Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.

Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

При цьому, суд не бере до уваги раніше визначену правову позицію щодо порушення прав іншого з батьків наданням дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без його згоди та супроводу з огляду на те, що від цієї позиції відступив Касаційний цивільний суд.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам.

Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Між тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення ( справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року), а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.

Вказана позиція підтримана подальшими рішення ВС. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач, звернувшись із позовом до суду, зазначила, що діти проживають разом із батьком, який не надає дозволу на виїзди дітей за кордон і не погоджується у позасудовому порядку надавати позивачу такий дозіл. Із пояснень представника позивача, у судовому засіданні, вбачається, що метою виїзду дітей за кордон є те, що мати хоче побути з дітьми.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дітей, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Суд зазначає, що протягом розгляду справи, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем та її представником не надано жодного доказу, які б підтверджували необхідність такого виїзду, що є обов`язковим.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дітей за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в їх інтересах: зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дітей за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дітей в цей період, а також підтвердження забезпечення дітей проїзними квитками для повернення в Україну тощо.

Більш того, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє і по теперішній час. У зв`язку з чим, були внесені зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв.постановою Кабінету Міністрів України від 27січня 1995р.№57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724 зі змінами), які регуляють питання, поставлене у позові.

Позивач не довела, що її прагнення вивести за межі України дітей є обґрунтовані саме інтересами дітей, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дітей вона повернеться до України, та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дітьми на регулярній основі. При цьому, позивачем не доведено належними доказами, що такий виїзд дітей буде відповідати їх інтересам.

Таким чином, як вбачається із матеріалів справи та пояснень представника позивача, необхідність задоволення позову випливає насамперед з того, що позивачка хоче побачити дітей, брати більшу участь у їх вихованні. Тобто на думку суду, шляхом подання даного позову позивач намагається вирішити питання участі матері у вихованні дітей та змінити місце проживання дітей. Про що, крім іншого, свідчить наявність на розгляді Бучацького районного суду позову позивачки про визначення місця проживання дітей з нею в Польщі.

На підставі оцінених доказів, поданих учасниками, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачем мети поїздки, адреси місця перебування дітей, їх навчання, умов перебування, в тому числі медичного та соціального забезпечення, а також ненадання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України, виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей.

На підставі викладеного, керуючись, статтями 12,13,81,263-265,354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах якої діє адвокат Федорончук Андрій Володимирович до ОСОБА_4 та третьої особи Служби у справах дітей Бучацької міської ради про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 19.03.2024.

Суддя: Р. О. Содомора