Справа № 303/6219/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Вагерич О.С.,

за участі представника позивача Сааді Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Приватного підприємства «Легіон Агро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

ПП «Легіон Агро» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором в розмірі 393092,00 грн. Позивні вимоги обґрунтовує тим, що 03.09.2021 року між ПП «Легіон Агро» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання фінансової допомоги за яким позивач передав, а відповідач отримав як позику грошові кошти у сумі 393092,00 грн. В свою чергу ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти готівкою у строк до 15.05.2022 року. Також зазначає, що підприємство виконало свої договірні зобов`язання перед відповідачем у повному обсязі, передавши останньому грошові кошти, проте відповідач не повернув кошти, що свідчить про невиконання зобов`язань за договором. Таким чином заборгованість ОСОБА_1 по виконанню зобов`язання становить 393092,00 грн. На підставі вищезазначеного позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 393092,00 грн., а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою суду від 05.07.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання по справі призначено на 27.07.2023 року.

Ухвалою суду від 06.07.2023 року постановлено повернути ПП «Легіон Агро» переплачену ним суму судового збору.

Ухвалою суду від 27.07.2023 року постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, підготовче засідання по справі призначено на 07.09.2023 року. Крім того задоволено клопотання про витребування оригіналів доказів та заяву про виклик свідків.

Ухвалою суду від 07.09.2023 року підготовче засідання по справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

26.07.2023 року до суду від представника відповідача, ОСОБА_1 , адвоката Печунки В.В. надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву вставлено, що відповідач ОСОБА_1 визнає той факт, що 03.09.2021 року між ним та ПП «Легіон Агро» був укладений договір про надання фінансової допомоги за яким він отримав як позику грошові кошти у розмірі 393092,00 грн. строком до 15.05.2022 року. При цьому у відзиві зазначає, що повністю виконав умови договору, а саме повернув суму позику шляхом виготовлення і надання позивачу вуликів у кількості 150 бджолосімей, як це передбачено п. 5.2. розділу 5 договору. Таким чином вважає, що позов до нього заявлений безпідставно, а тому просить відмовити у задоволенні такого.

28.08.2023 року до суду від сторони позивача надійшла відповідь на відзив (сформована в системі «Електронний суд» 25.08.2023 року) зі змісту якої встановлено, що подані відповідачем докази жодним чином не підтверджують виконання зобов`язань за договором.

Представник позивача, адвокат Сааді Р.М., в судовому засіданні просив суд позов задовольнити з наведених в ньому підстав. Додатково повідомив, що жодних коштів чи бджолосімей від відповідача підприємство не отримало, а тому залишається неповернутою сума позики, яку і просять стягнути.

Представник відповідача, адвокат Печунка В.О., в ході судового розгляду проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні з наведених у відзиві підстав. При цьому наголошував, що факт укладення договору ОСОБА_1 не заперечує, проте він виконав всі свої зобов`язання перед ПП «Легіон Агро» в повному обсязі, надавши позивачу вулики у кількості 150 бджолосімей.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Щодо наявності підстав та можливості проведення судового розгляду за відсутності сторони відповідача слід зазначити про таке.

Судове засідання, призначене на 05.10.2023 року за клопотанням представника відповідача відкладено на 08.11.2023 року.

У зв`язку з оголошення повітряної тривоги в судовому засіданні 08.11.2023 року оголошено перерву до 14.12.2023 року.

У зв`язку з тим, що не з`явилися всі свідки в судовому засіданні 14.12.2023 року оголошено перерву до 18.01.2023 року.

Судове засідання, призначене на 18.01.2023 року, відкладено на 31.01.2023 року (задоволено клопотання представника відповідача про відкладення у зв`язку з хворобою).

Судове засідання, призначене на 31.01.2023 року, відкладено на 28.02.2023 року (у зв`язку з хворобою головуючого судді).

Судове засідання, призначене на 28.02.2023 року, відкладено на 14.03.2023 року (задоволено клопотання представника відповідача про відкладення у зв`язку з хворобою).

В судове засідання, призначене на 14.03.2023 року, ні відповідач, ні його представник не з`явилися, про місце, дату і час судового засідання повідомлені належним чином.

12.03.2023 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача про відкладення судового розгляду з огляду на його зайнятість в інших судових засіданнях.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини своєї неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч.ч. 1-4 ст. 223 ЦПК України).

Суд вважає, що вчинив всі дії, передбачені процесуальним законом, для здійснення правосуддя та забезпечення участі сторони відповідача в судовому розгляді справи, неодноразово відкладаючи розгляд справи за клопотаннями представника відповідача.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», заява № 11681/85, п. 35; від 16.02.2017 року у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність передбачених ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи в судовому засіданні. При цьому суд враховує те, що сторона відповідача в повній мірі скористалася своїми процесуальними правами подавши до суду відзив на позовну заяву, відповідні заперечення та докази на підтвердження своєї позиції надані в ході судового розгляду. Одночасно суд враховує і те, що безпосередньо відповідач в останні призначені судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Щодо поважності причин неявки представника відповідача, то суд зазначає про те, що заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи (28.02.2023 року), ним так і не виконано свого обов`язку щодо надання доказів на підтвердження обставин, що зумовили його неявку в судове засідання. Аналогічно жодним чином представником відповідача не обґрунтовано причини неявки в судове засідання 14.03.2023 року, а саме у зв`язку з чим ним надається перевага участі в інших судових засідання по відношенню до цього, що свідчить про відсутність підстав для визнання причин неявки поважними.

Таким чином суд робить висновок про те, що неявка в судове засідання відповідача та його представника із врахуванням того, що такі про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, не перешкоджає розгляду справи по суті в цьому судовому засіданні.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 03.09.2021 року між ПП «Легіон Агро» та ОСОБА_1 був укладений договір № 1 про надання зворотної фінансової допомоги.

Відповідно до п. 1.1. цього договору позикодавець ПП «Легіон Агро» передає у власність позичальника ОСОБА_1 грошові кошти (зворотну фінансову допомогу) в розмірі, встановленому договором, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю.

Пунктом 2.1. договору встановлено, що сума ліміту позики за цим договором становить 393092,00 грн., яка може видаватися частинами. За цим договором відсотки не нараховуються та не сплачуються (п. 2.3. договору).

Згідно з п. 4.1. договору строк повернення позики становить до 15.05.2022 року. При цьому в п. 4.2. договору його сторони узгодили, що допускається повернення позики частинами в національній валюті чи вуликами в кількості 150 бджолосімей до повного погашення в строк, визначений п. 4.1. договору.

Відповідно до п. 5.2 договору сума позики підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок/в касу позикодавця або вуликами в кількості 150 бджолосімей.

Таким чином судом встановлено, що за умовами укладеного договору ПП «Легіон Агро» надало у строкове користування грошові кошти ОСОБА_1 , який, відповідно, зобов`язався їх повернути або надати позикодавцю вулики в кількості 150 бджолосімей, у визначений договором строк.

Із встановлених судом обставин суд повідомляє, що сторони по справі не заперечують факт укладення між ними договору № 1 про надання зворотної фінансової допомоги від 03.09.2021 року. Відповідач в свою чергу також визнає факт надання йому грошових коштів в сумі 393092,00 грн. в межах виконання зобов`язань за договором. Відтак такі обставини не потребують додаткового доказування, оскільки сторонами не заперечуються.

В свою чергу суд нагадує, що предметом позову є вимога позивача спрямована до відповідача про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов договору. Разом з тим, позиція відповідача полягає в тому, що зобов`язання за договором № 1 про надання зворотної фінансової допомоги від 03.09.2021 року ним виконано належним чином відповідно до визначених договором умов шляхом повернення позики вуликами в кількості 150 бджолосімей.

У зв`язку з цим судом встановлено наступне. Хоча факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів не оспорюється, докази їх перерахування підтверджується наступним: видатковим касовим ордером № 34 від 03.09.2021 року ( ОСОБА_1 було видано 23400,00 грн. фінансової допомоги на підставі договору № 1 від 03.09.2021 року); платіжним дорученням № 366 від 03.09.2023 року (ПП «Легіон Агро» сплатило на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 45000,00 грн.); платіжним дорученням № 368 від 09.09.2021 року (ПП «Легіон Агро» сплатило на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 49000,00 грн.); платіжним дорученням № 371 від 13.09.2021 року (ПП «Легіон Агро» сплатило на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 49000,00 грн.); платіжним дорученням № 383 від 22.09.2021 року (ПП «Легіон Агро» сплатило на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 49000,00 грн.); платіжним дорученням № 389 від 27.09.2021 року (ПП «Легіон Агро» сплатило на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 49000,00 грн.); платіжним дорученням № 394 від 29.09.2021 року (ПП «Легіон Агро» сплатило на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 49000,00 грн.); платіжним дорученням № 395 від 29.09.2021 року (ПП «Легіон Агро» сплатило на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 49000,00 грн.); платіжним дорученням № 418 від 26.21.2021 року (ПП «Легіон Агро» сплатило на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 50000,00 грн.).

Також судом встановлено, що ПП «Легіон Агро» 22.02.2023 року на адресу відповідача надіслало лист-вимогу про повернення коштів у сумі 393092,00 грн., які просять перерахувати за вказаними реквізитами.

Таким чином встановлено, що в сукупності на виконання договору № 1 про надання зворотної фінансової допомоги від 03.09.2021 року ОСОБА_1 отримав від ПП «Легіон Агро» грошові кошти в розмірі 393092,00 грн. (частина грошових, перерахованих відповідно до платіжного доручення № 418 від 26.21.2021 року, в розмірі 19308,00 грн., є помилково перераховані та стягуються в межах розгляду іншого судового спору).

В цьому контексті слід звернути увагу на те, що цивільні правовідносини ґрунтуються на засадах вільного волевиявлення та свободи договору.

Так, ст. 6 ЦК передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 року у справі № 607/11746/17 зазначив таке: «..згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.».

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Вказане повторно закріплено у ст. 627 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Суд про розгляді цього спору виходить з того, що під предметом договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

Правова природа договору визначається з огляду на його зміст (а не назву договору). З`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 року у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 року у справі № 925/550/18, від 19.06.2019 року у справі № 923/496/18, від 12.08.2021 року у справі № 910/7914/20, від 21.10.2021 року у справі № 908/3027/20.

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Отже, у разі обґрунтування заявленого позову посиланням на договірні відносини, розглядаючи спір, суд перш за все має встановити правову природу договору з урахуванням якої визначити зміст спірних правовідносин, їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків, моменту виникнення зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

В ст. 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 року у справі № 6-996цс17.

Одночасно суд також враховує те, що згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені по узгодженню сторін і погодженні ними, і умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 зазначеної статті сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положеннях актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Таким чином сторони договору № 1 про надання зворотної фінансової допомоги від 03.09.2021 року за взаємною згодою узгодили можливість повернення позики грошима чи як належне виконання умов договору надання вуликів в кількості 150 бджолосімей.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Такі засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2021 року у справі №180/1735/16-ц).

Як вже було згадано у ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання (вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №537/4905/15-ц).

Відтак, з огляду на зазначену вище позицію відповідача, розглядаючи цей спір, суд визначально має встановити факт та обставини належного виконання ОСОБА_1 умов договору № 1 про надання зворотної фінансової допомоги від 03.09.2021 року, що полягають у формі виконання умов договору шляхом надання позивачу вуликів в кількості 150 бджолосімей.

У зв`язку з цим судом встановлено наступне.

Так, на підтвердження своїх доводів стороною відповідача представлені та досліджені в судовому засіданні товарно-транспортні накладні.

Зі змісту товарно-транспортної накладної № 0407-22 від 04.07.2022 року встановлено, що замовником перевезення є ПП «Легіон Агро», відправником є ФОП ОСОБА_1 (батько відповідача). У відомостях про вантаж від 04.07.2022 року зазначено про перевезення 200 вуликів на загальну суму 508600,00 грн.

Зі змісту товарно-транспортної накладної № 1007-22 від 10.07.2022 року встановлено, що замовником перевезення є ПП «Легіон Агро», відправником є ФОП ОСОБА_1 (батько відповідача). У відомостях про вантаж від 10.07.2022 року зазначено про перевезення 150 вуликів на загальну суму 463200,00 грн.

Крім того на підтвердження доводів сторони відповідача судом допитані свідки.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_1 показав, що є сином відповідача. При цьому повідомив, що його батько займається виготовленням вуликів, а він йому в цьому допомагає. Також показав, що Єдуард (суд директор ПП «Легіон Агро») був у них вдома та батько мав з ним дружні відносини. Додатково показав, що було виготовлено 350 вуликів, за виготовлення вуликів мав заплатити Єдуард.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 показав, що є братом відповідача. При цьому повідомив, що його родина займається виготовленням вуликів. Також показав, що Єдуард (суд директор ПП «Легіон Агро») деякий час проживав у брата. Додатково показав, що було виготовлено близько 400 вуликів для Єдуарда, він допомагав збирати вулики, особисто завантажував у бус Єдуарда. Про укладений між братом та ПП «Легіон Агро» йому нічого не відомо, як і про розрахунки за таким договором. Крім того показав, що їхній батько ОСОБА_1 є приватним підприємцем та займається виготовленням вуликів та їхнім обслуговуванням.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показав, що допомагає сім`ї ОСОБА_4 складати вулики, він возив їх у м. Вінниця разом зі своїми вуликами. Також знає Єдуарда (суд директор ПП «Легіон Агро»), бачив його вдома у ОСОБА_1 . Про договір між ОСОБА_1 та ПП «Легіон Агро» та про будь-які розрахунки за цим договором йому нічого не відомо.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17).

Позивач в свою чергу заперечує виконання відповідачем договірних зобов`язань, зокрема, отримання від нього будь-якої кількості вуликів.

Досліджуючи товарно-транспортні накладні судом встановлено відсутність будь-якого зв`язку зазначеного в таких накладних із договірними відносинами, що виникли на підставі договору № 1 про надання зворотної фінансової допомоги від 03.09.2021 року, укладеного між ПП «Легіон Агро» та ОСОБА_1 . Так, на товарно-транспортних накладних відсутні печатки ПП «Легіон Агро», також відсутні докази про те, що вказана у накладних особа (відповідальна особа вантажоодержувача ОСОБА_5 ) є відповідальною особою саме ПП «Легіон Агро», тобто його працівником чи довіреною особою. Більше того, вантажовідправником у накладних зазначено ФОП ОСОБА_1 , яким, як встановлено в ході судового розгляду, є батько відповідача, а не безпосередньо відповідач. Докази про те, що ФОП ОСОБА_1 діяв на виконання зобов`язань свого сина, відповідачі у цій справі., відсутні. Відтак такі документи жодним чином не підтверджують передачу відповідачем позивачу зазначеного у накладній вантажу на виконання договору від 03.09.2021 року та й взагалі, що такі документи мають якесь відношення до виконання зобов`язань за договором від 03.09.2021 року.

Щодо показів свідків суд зазначає про те, що жодному із допитаних судом свідків не відомо про зміст зобов`язань за договором від 03.09.2021 року та умови його виконання. В свою чергу свідки тільки повідомили про те, що родина відповідача займається виробництвом вуликів, їх обслуговуванням. При цьому знайомство свідків з Єдуардом, який є директором ПП «Легіон Агро», відвантаження вуликів, їхнє перевезення, свідчить про обізнаність свідків про діяльність родини відповідача, проте такими показами жодним чином не підтверджується передача відповідачем позивачу вуликів саме на виконання договору від 03.09.2021 року. При цьому показами свідків охоплюються події липня 2022 року щодо підтвердження обставин за товарно-транспортними накладними, в той час як строк виконання зобов`язань за договором визначено до 15.05.2022 року. Більше того, звертається увага на те, що показаннями свідків не може доводитись факт виконання зобов`язання за договором. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02.09.2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-16630св19). З огляду на це, покази решти свідків, що не були допитані судом, жодним чином не могли вплинути на результат вирішення цього спору.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Із врахуванням встановленого, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи що відповідачем не доведено належними, допустимими, достовірними, а також в їх сукупності достатніми доказами належне виконання своїх зобов`язань за договором № 1 про надання зворотної фінансової допомоги від 03.09.2021 року, суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту прав ПП «Легіон Агро» у спосіб відповідно до заявлених позовних вимог, а тому позов слід задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ПП «Легіон Агро» заборгованість за договором від 03.09.2021 року в розмірі 393092,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5896,38 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 6, 202, 204, 207, 526, 530, 553, 554, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «Легіон Агро» заборгованість за договором від 03.09.2021 року в розмірі 393092,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «Легіон Агро» 5896,38 гривень судових витрат на оплату судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Приватне підприємство «Легіон Агро» (фактична адреса місцезнаходження 08296, вул.. Декабристів, 10/3, смт. Ворзель, Бучанський район, Київська область, ).

Представник позивача: Сааді Рустам Моххамедович (вул. Собоності України. 22, м. Долинська, Кропивницький район, Кіровоградська область).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Представник відповідача: ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено 18.03.2024 року.

Суддя А.М.Заболотний