ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/1993/23
Номер провадження 22-ц/818/138/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2023 року в складі судді Демченко С.В. у справі № 953/1993/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Гупал Романа Миколайовича, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 15 грудня 2021 року між позивачкою та відповідачем укладений письмовий договір позики № Х151221-14, за умовами якого позивачка передала у власність відповідача грошові кошти у розмірі 147 262 грн, що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 27,15 грн) на день укладень вказаного договору було еквівалентно 5424 доларів США. Кінцевим строком повернення позики відповідно до п. 1 договору є 15 березня 2022 року. За умовами договору позики відповідач зобов`язався повертати позику частинами, зокрема: 15 січня 2022 року 1303, 20 грн; 15 лютого 2022 року 7819, 20 грн; 15 березня 2022 року 138139, 20 грн. Умовами договору позики встановлено, що у разі прострочення виконання позичальником зобов`язання за даним договором він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Крім того, умовами договору встановлено, що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1 % від суми за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Відповідно до пункту 13 договору позики, факт повернення позики або її частини підтверджується заявою позикодавця про одержання суми позики в повному обсязі або частково, яке є єдиним належним підтвердженням виконання позичальником зобов`язання за цим договором. Проте у визначений договором позики строк відповідач борг не повернув, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду з відповідною позовною заявою виникла заборгованість з урахуванням 3% річних, індексу інфляції та пені у загальному розмірі 268 542 грн, з яких: 208 281, 60 грн сума заборгованості за договором позики, 2 356, 19 грн інфляційні збитки, 472, 05 грн 3 % річних, пеня 57 432, 18 грн.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року у зазначеному розмірі.

13 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив на позов мотивовано тим, що вимога позивачки у частині стягнення з нього суми основного боргу у розмірі 208 281, 60 грн, що еквівалентно 5424 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» станом на 14 березня 2023 року (дата звернення до суду з позовом) суперечить положенням ЦК України та договору позики. Зокрема, умовами договору позики передбачено, що валютою зобов`язання є гривня, а тому позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, у даному випадку у гривні. Зауважив на тому, що доводи сторони позивача про стягнення з нього суми основного боргу за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» станом на 14 березня 2023 року суперечить положенням частини 2 статті 533 та частині 1 статті 1049 ЦК України, з огляду на те, що 14 березня 2023 року не є датою здійснення платежу, оскільки у відповідності до договору позичальник зобов`язався повернути борг до 15 березня 2022 року включно. На переконання відповідача у даному випадку не відбулося прострочення грошового зобов`язання з підстав того, що станом на дату виконання грошового зобов`язання існували форс-мажорні обставини, які виникли у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, що стало підставою для введення воєнного стану з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні». Зазначає, що він був змушеній виїхати за межі України рятуючи свою дружину, яка є особою з інвалідністю 2 групи. З огляду на викладені форс-мажорні обставини, які не залежали від волі відповідача, він не мав об`єктивної можливості виконати у встановлені договором строки умови договору. Зауважив на тому, що позивачка неправильно здійснив розрахунок заборгованості на підставі положень статті 625 ЦК України, крім того відсутні правові підстави для стягнення неустойки, оскільки укладений між ним та позивачкою договір позики не містить визначення поняття «сума займу», з якої повинен розраховуватися визначений пункту 10 договору позики розмір неустойки.

13 червня 2023 року ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Гупал Р.М. подала відповідь на відзив в якому просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідь на відзив мотивована тим, що твердження, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, є безпідставними, зокрема у частині визначення розміру основного боргу за договором позики. Зазначив, що аналіз положень п. 1, 9 договору позики та ст. ст. 524, 533 ЦК України дає підстави для висновку, що незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислено суму зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. При цьому у разі визначення у зобов`язанні грошового еквівалента в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті за цим зобов`язанням, визначається у гривні за офіційним курсом відповідної валюти, встановленим НБУ на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду на те, що відповідач не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову. Доводи відповідача з приводу неправильного здійснення розрахунку заборгованості на підставі положень статті 625 ЦК України є безпідставними, з огляду на те, що нарахування відповідачу інфляційних збитків та 3% річних здійснено відповідно до норм законодавства з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким у тому числі доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 18, в якому зазначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року у розмірі 208 281,60 грн; інфляційні збитки у розмірі 20, 85 грн; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 8, 00 грн, пеню у розмірі 57 432, 18 грн, що в загальному розмірі становить 265 742, 63 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2657, 49 грн та 10 000,00 грн витрати на правову (правничу) допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час розгляду справи судом відповідач не надав даних, що свідчать про погашення суми боргу, а також з огляду на те, що зобов`язання відповідач не виконує належним чином, суд вважав за можливе частково задовольнити позовні вимоги, стягнувши з відповідача суму заборгованості за договором позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року у розмірі 208 281, 60 грн; інфляційні збитки у розмірі 20, 85 грн; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 8 грн, пеню у розмірі 57432, 18 грн, що в загальному розмірі становить 265 742, 63 грн.

04 вересня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволений позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення яким відмовити у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір позики не передбачає зміну предмета, оскільки нормою частини 1 статті 1049 ЦК України прямо передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі. Натомість суд першої інстанції вказане помилково не врахував. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме застосував норму частини 2 статті 533 ЦК України, яка не підлягає застосуванню та неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме щодо визначення предмету договору позики, що призвело до неправильного вирішення справи. Вважає, що сторони договору позики у п. 9 договору погодили можливість збільшення суми позики у випадку зміни, у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного курсу у п. 1 цього Договору. Проте строк договору закінчився 15 березня 2022 року. Виходячи з цього, п. 9 втратив чинність і його застосування після 15 березня 2022 року є юридично не можливим. Зазначає, що в цій справі розмір пені (57432,18 грн) значно перевищує суму наведених позивачем збитків, а також беручи до уваги, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не застосував до спірних правовідносин положення частини 3 статті 551 ЦК України та не зменшив розмір неустойки (пені). Крім того, стягнуті судом з нього судові витрати є неспівмірними із складністю справи та виконаною адвокатом роботою, а також суперечать критерію розумності.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Матеріали справи свідчать, що 15 грудня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики № Х151221-14.

Відповідно до пункту 1 Договору позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 147 262 грн, що є еквівалентом 5424 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 27, 150 грн), у свою чергу позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовилися, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором - 5424 доларів США, за курсом продажу в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, але не пізніше ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 15 березня 2022 року.

Відповідно до пункту 2 Договору сума позики, встановлена пунктом 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору у повному обсязі.

Пунктом 5 Договору встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в пункті 1 даного договору відповідно до: 15 січня 2022 року 1303, 20 грн (еквівалент 48 доларів США); 15 лютого 2022 року 7819,20 грн (еквівалент 288 доларів США; 15 березня 2022 року 138139,20 грн (еквівалент 5088 доларів США).

Згідно з пунктом 8 Договору позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1 даного договору, готівкою в м. Харкові.

Положеннями пункту 9 Договору встановлено, що сторони погодили, що у випадку зміни, у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долару США від зазначеного курсу у пункті 1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутою позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором.

У пункті 10 Договору зазначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує неустойку у розмірі 1 % від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості (а.с. 86-87).

15 грудня 2021 року ОСОБА_1 отримав під розписку від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 147 262 грн, що є еквівалентом 5424 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 27, 150 грн) відповідно до договору позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року, які зобов`язався повернути у строк до 15 березня 2022 року (а.с. 88).

Доказів повернення коштів матеріали справи не містять.

Згідно з довідки АТ КБ «ПриватБанк» станом день звернення з позовною заявою - на 14 березня 2023 року комерційний курс продажу долару США відповідно до гривні, встановленому АТ КБ "ПриватБанк", становив 38,40 грн (а.с. 19).

З наданого позивачкою розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року у відповідача утворилася заборгованість, яка станом на день звернення до суду з позовом - 14 березня 2023 року становить 208 281, 60 грн (5424 доларів США *38,40 грн).

Позивачко до позову додано розрахунки заборгованості, зроблені у відповідності до приписів частини 2 статті 625 ЦПК України у зв`язку з простроченням повернення відповідачем грошових коштів за договором позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року, згідно яких 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 16 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року становить 472, 05 грн, інфляційні витрати за цей же період складають 2356,19 грн (а.с. 20).

Позивачкою також розрахована пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 16 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року, розмір якої складає 57432,18 грн (а.с. 20).

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина 2 статті 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (стаття 545 ЦК України).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зроблено висновок, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; в) у частині 3 статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; г) частина 3 статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина 2 статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до положень п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) вказано, що за змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову частково, суд першої інстанції дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики від 15 грудня 2021 року не виконав.

Крім того, суд першої інстанції, правильно виходив із того, що наявність боргової розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Факт написання розписок не оспорювався, а тому виникнення боргового зобов`язання за договором позики є встановленим належним доказом.

Також, як вірно зазначено судом першої інстанції, у період з 16 січня 2022 по 15 лютого 2022 року відповідач повинен був сплатити позивачці грошові кошти у сумі 1303, 20 грн, у період з 16 лютого 2022 року по 15 березня 2022 року 7819,20 грн та у період з 15 березня 2022 року 138 139,20 грн. З огляду на те, що відповідач у визначений сторонами строк позичені ним грошові кошти позивачці не повернув, тому з урахуванням положень п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України інфляційні втрати на суму боргу та 3% річних повинні розраховуватися за період з 16 січня 2022 року по 15 лютого 2022 року від простроченої суми у розмірі 1303,20 грн, за період з 16 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року від простроченої суми у розмірі 7819,20 грн.

Однак, задовольняючи вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати суд першої інстанції не звернув увагу на те, що предметом укладеного між сторонами договору позики від 15 грудня 2021 року є грошові кошти в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, тому передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Що стосується стягнення неустойки, суд зазначає наступне.

За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

У разі якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина 3 статті 551 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, провадження № 12-79гс19 (пункт 8.24) та від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18 (пункт 85)).

Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, в тому числі: введення карантину, встановленого КМ України, нетривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади.

Встановлено, що наявність обставин непереборної сили, зокрема воєнних дій за фактом агресії росії, підтверджена листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року.

Окрім того, факт агресії росії проти України є загальновідомим і не потребує доведення.

Однак, сам по собі воєнний стан не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 березня 2023 року в справі №922/1093/22).

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 922/2394/21 також зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Проте, відповідно до приписів статті 617 ЦК України, наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) не звільняє відповідача від виконання обумовленого попереднім договором зобов`язання, а лише може бути підставою для його звільнення від передбаченої законом чи договором відповідальності за його невиконання, зокрема сплати неустойки, відшкодування збитків, моральної шкоди тощо.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за договором позики від 15 грудня 2021 року з 57 432,18 грн до 20 000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Що стосується розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

В позовній заяві ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 49 634,20 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції представник позивачки ОСОБА_3 надав суду такі документи: договір про надання правової допомоги № б/н від 12 вересня 2022 року, додаток до договору про надання правової допомоги б/н від 12 вересня 2022 року між ОСОБА_2 та адвокатом Гупалом Р.М. від 09 березня 2023 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛГ № 000184; ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1120209 від 14 березня 2023 року; попередній розрахунок вартості однієї години надання послуг на правову допомогу ОСОБА_2 відповідно до договору про надання правової допомоги від 12 вересня 2022 року по справі за позовом до ОСОБА_1 ; акт наданих послуг від 14 березня 2023 року; розрахунок-фактура № б/н від 14 березня 2023 року до акту наданих послуг від 14 березня 2023 року (а.с. 21-28).

Відповідно до додатку договору про надання правової допомоги № б/н від 12 вересня 2022 року між ОСОБА_2 та адвокатом Гупалом Р.М. від 09 березня 2023 року, вартість наданих послуг (без урахування участі у судових засіданнях) складає 20000 грн, за прийняття адвокатом участі у судових засіданнях клієнт додатково сплачує 3350 грн за кожний судодень. У разі прийняття рішення по справі на користь клієнта адвокату сплачується додатковий гонорар у розмірі 10 % від суми задоволених позовних вимог (а.с. 24).

Відповідно до акту наданих послуг від 14 березня 2023 року адвокат передав, а клієнт прийняв наступні послуги: консультація клієнта з вивченням відповідних документів за позовом до ОСОБА_1 2680 грн; юридичний аналіз законодавства та судової практики з питань, викладених у позовній заяві 4020 грн; підготовка та подача позовної заяви 9380 грн (а.с. 28).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частина 1 стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина 8 статті 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження№ 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Враховуючи характер виконаної адвокатом Гупал Р.М. роботи наданої у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, критерію необхідності подання відповідних документів зі сторони ОСОБА_2 , значимості таких дій у справі, та витраченого часу представником у даній справі, а також з урахуванням задоволення позову частково, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 8 000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

При зверненні з позовом до суду ОСОБА_2 сплатила судовий збір у сумі 2685, 42 грн (а.с. 13).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а саме - на 85 % (228 289,60 х 100) : 268542,02 то позивачка має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 2282 грн 60 коп. (2685, 42 х 85 %)

Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджено, а саме, за подання апеляційної скарги 4100 грн 00 коп. (а. с. 138). разом з тим за подання апеляційної скарги розмір судового збору становив суму в розмірі 3 986,23 грн, оскільки рішення оскаржує тільки в задоволеній частині позову.

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, зменшено суму, що підлягає стягненню, відповідачу має бути компенсовано пропорційно незадоволених позовних вимог 597 грн 93 коп. судового збору (3 986,23 х 15 %)

Отже, різниця між зазначеними сумами, що становить 1684 грн 67 коп. (2282,60 597,93), має бути компенсована ОСОБА_2 за рахунок ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2023 року в частині стягнення пені змінити, в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 3% річних та інфляційних втрат за договором позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) пеню за договором позики № Х151221-14 від 15 грудня 2021 року у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) 00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 1684 (одну тисячу шістсот вісімдесят чотири) грн 67 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 березня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

Н.П.Пилипчук