Справа № 344/1920/23
Провадження № 22-ц/4808/205/24
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

секретар Гудяк Х.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Iвано-Франкiвської областi від 24 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась в лютому 2023р. до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики від 15.04.2015 року та судових витрат.

Позов обґрунтувала тим, що 15 квітня 2015 року позивач надала ОСОБА_3 позику грошовими коштами у сумі 10 000 доларів США на придбання земельної ділянки, на ці кошти, як відомо позивачу, відповідач придбав земельну ділянку в с.Старий Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області. Відповідач зобов`язувався повернути позику до 01.02.2020 року, однак не повернув.

Рішенням Івано-Франківського районного суду Iвано-Франкiвської областi від 24 квітня 2023 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти за договором позики від 15.04.2015 року в розмірі 10 000 доларів США.

На підставі ч.1 ст.267 ЦПК України розстрочено виконання рішення суду на 12 місяців рівними платежами по 833,33 дол. щомісячно.

Рішення оскаржила ОСОБА_1 , яка не брала участь у справі, але вважає, що судовим рішенням зачіпляються її права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд не повністю з`ясував усі обставини у справі, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають фактичним обставинам.

Вказує, що вона є колишньою дружиною ОСОБА_3 , має майнові претензії стосовно спільного сумісного майна подружжя. Спір між матір`ю відповідача ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_3 є штучним, розписку про договір позики відповідач склав в 2023 році, після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 , з метою позбавити її частки в спільному майні подружжя при поділі майна, або щоб мати можливість стягнути з неї половину суми неіснуючого боргу.

При укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки в 2016 році, на придбання якої нібито ОСОБА_3 позичав кошти у ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надавала письмову нотаріально завірену згоду на таку угоду. Оскільки земельна ділянка була придбана у шлюбі, ОСОБА_2 повинна була пред`явити позов до обох з подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .. Сторони в справі за позовом про стягнення суми за договором позики ввели суд в оману, не надавши суду інформації про такі обставини, які прямо стосуються інтересів ОСОБА_1 .. Суд не встановив, чи перебував відповідач у шлюбі на момент укладення договору позики, на кого можуть бути покладені в подальшому грошові зобов`язання.

Договір позики є фіктивним, укладений між матір`ю та сином, згоди на такий договір ОСОБА_1 не давала. Предметом його є сума, яка виходить за межі дрібного правочину, отже, до участі в такому спорі мала бути залучена дружина відповідача-позичальника.

Оскаржуване рішення суду впливає на особисті права та інтереси апелянта, просить скасувати його, в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .. Заперечуючи проти скарги, вказував, що оскаржене нею рішення ніяк не стосується її інтересів. В рішенні йдеться тільки про стягнення суми боргу за договором позики, і не обговорюється питання придбання земельної ділянки за сумісні кошти подружжя. На його думку таким чином апелянт бажає добитися переоцінки апеляційним судом доказів в іншій справі, учасником якої ОСОБА_1 не була і не могла бути. Вона не зверталася із вимогами про визнання такого договору недійсним або фіктивним, а само по собі рішення про стягнення коштів за договором позики з ОСОБА_3 не має правових наслідків для ОСОБА_1 , оскільки не встановлено, що вказана позика витрачена в інтересах подружжя, і ці зобов`язання є особистими зобов`язаннями відповідача.

Таким чином, жодних законних підстав для скасування оскарженого рішення не наведено, просить закрити апеляційне провадження.

Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про її розгляд, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Зубарєва Р.Ю., який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на те, що позивач достатньо довела існування зобов`язань відповідача за договором позики, встановив, що позика не повернута, і це не спростовано відповідачем, тому вимога щодо стягнення коштів в сумі 8000 доларів США підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 15.04.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики для купівлі земельної ділянки та будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку, за умовами якого позивач надала, а відповідач зобов`язався повернути надані йому гроші в сумі 10 000 доларів США.

Факт надання коштів за договором позики підтверджується оригіналом розписки від 15.04.2015 5р. (а.с.24).

Відповідач суду першої інстанції подав відзив на позовну заяву, визнав вимоги повністю, просив розстрочити виконання судового рішення шляхом стягнення з нього щомісячно суми в розмірі 100 доларів США до повного погашення боргу.(а.с 29-31)

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16.08.2016 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0,12 га в с.Старий Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.2016 року ( а.с. 32-33).

Врахувавши положення ст..ст. 527, 1049, 1049, 599 ЦК України, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача, задовольнив вимоги і стягнув з відповідача 10000 доларів США.

Перевіряючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Особа, що оскаржує рішення - ОСОБА_1 була в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 з 09.12.2011 року по 23.06.2021 року.

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 дізналася про оскаржуване рішення під час розгляду судової справи за її позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, провадження в цивільній справі відкрито 18.09.2023 року (а.с.87).

Предметом поділу спільного майна подружжя в цій справі є земельна ділянка площею 0,12 га в с.Старий Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області, куплена 16.08.2016 року під час шлюбу (а.с.57).

ОСОБА_1 вказує, що шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано 23.06.2021 року (а.с 72). На час укладення останнім договору позики 15.04.2015 року вони перебували у шлюбі, але їй не було відомо про вказаний договір.

Оскаржуючи рішення суду за результатом позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення грошової суми за договором позики, ОСОБА_1 зазначає, що цим рішенням зачіпляються її інтереси, оскільки, незважаючи на те, що правовідносини між сторонами склалися стосовно договору позики, в описовій частині рішення встановлено, що договір позики між сторонами було укладено для купівлі земельної ділянки та будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку.

Рішенням Івано-Франківського районного суду від 24 квітня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти за договором позики від 15.04.2015 року в розмірі 10 000 доларів США.

Частина четверта статті 65 СК дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

При ухваленні рішення за позовом ОСОБА_2 судом вирішувалися тільки вимоги про стягнення суми за договором позики, судом не встановлювалося, чи використані кошти за договором позики в інтересах сім`ї.

Такі обставини мають бути з`ясовані під час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя: чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Між тим в оскарженому рішення суду від 24.04.2022 року встановлено, що договір позики від 15.04.2015 року був укладений під час шлюбу із ОСОБА_1 її колишнім чоловіком ОСОБА_3 та його матір`ю з метою отримання коштів на купівлю ОСОБА_3 земельної ділянки та будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку, про що ОСОБА_3 зазначено в розписці.

Вказане рішення суду долучено ОСОБА_3 до заперечень проти позову ОСОБА_1 до нього про поділ спільного сумісного майна подружжя, предметом якого є земельна ділянка і будинок в с.Старий Лисець. При цьому ОСОБА_3 зазначає про відсутність у позивача достатніх матеріальних коштів для участі у придбанні такого майна, в той час, як він мав позичені гроші.

Також у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення, що переглядається, ОСОБА_3 вказує, що не має жодних посилань на те, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї, тому заявник, яка не була учасником договору позики, не має ніякого відношення до його зобов`язань за позикою від 15.04.2015 року.

Дійсно, Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18) вказує на те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано.

Також у постанові від 04.04.2018 року у справі № 1316/3987/12-ц (провадження № 61-3838св18) Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, зазначає, що суди не дослідили, у чиїх інтересах укладені договори позики, які докази свідчать, що саме вказані грошові кошти були витрачені на придбання спірних квартир, не перевірили доводи про те, що виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів здійснювалося за рахунок спільних коштів подружжя, набутих за час перебування в зареєстрованому шлюбі, оскільки інших джерел доходів, які б давали можливість набути майно або грошові кошти в особисту приватну власність та за рахунок яких можливо було б виконати боргові зобов`язання, не наведено. Суди також не надали оцінки факту надання іншим із подружжя письмової згоди на купівлю квартири, що свідчить про її належність до спільної сумісної власності подружжя.

Часто наявна за договором заборгованість сплачується лише за рахунок одного з членів подружжя, у зв`язку з чим останній намагається спростувати преземцію рівності часток у процесі поділу майна подружжя в суді чи довести, що вказане майно є його особистою власністю.

Крім того, судовою практикою встановлено, що у разі, коли кредитне зобов`язання виникло під час шлюбу, але його виплата була здійснена вже після припинення шлюбних відносин за рахунок особистих коштів одного з колишнього подружжя, Верховний Суд вважає, що відповідно до змісту ст.57, 60, 69, 71 СК України половина вартості сплаченої суми припадає на частку іншого з колишнього подружжя (постанова Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18).

Належність майна, отриманого внаслідок укладення одним із подружжя кредитного договору, договору позики тощо, до спільної сумісної власності подружжя може зумовлювати виникнення в іншого з подружжя також й обов`язку щодо солідарного задоволення перед кредитором, узятих іншим із подружжя грошових зобов`язань. Зі змісту ч.4 ст.65 СК України вбачається, що такий договір створюватиме обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, буде використане в інтересах сім`ї. Окрім цього, ч.2 ст.73 СК України передбачає, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї й одержане за договором використано на її потреби.

При цьому варто врахувати, що відповідно до позиції Верховного Суду при поділі спільної сумісної власності зобов`язання між подружжям не розподіляються, а враховуються (постанова Верховного Суду від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17 провадження № 61-25286св18).

Водночас Верховний Суд наголошує на неприпустимості використання учасниками цивільних правовідносин поділу спільного майна подружжя для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу (постанова Верховного Суду від 11.11.2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18). Отже, при поділі майна подружжя варто зважати й на наявність у подружжя спільних зобов`язань щодо оплати заборгованості, адже це може суттєво вплинути на результат справи.

Отже, неможливо погодитися із твердженнями відповідача ОСОБА_3 про те, що само по собі рішення про стягнення коштів за договором позики з ОСОБА_3 не має правових наслідків для ОСОБА_1 , оскільки не встановлено, що вказана позика витрачена в інтересах подружжя, також очевидно, що ОСОБА_1 не мала можливості оспорити цей правочин, не будучи формально учасником договору.

Перевіривши справу і матеріали апеляційної скарги, колегія суддів не може не погодитися із доводами апелянта ОСОБА_1 про те, що рішення суду про встановлення наявності зобов`язань ОСОБА_3 перед третьою особою може бути враховано при вирішенні її прав та обов`язків як подружжя, оскільки такі зобов`язання набуті ОСОБА_3 під час шлюбу. Більш того, ОСОБА_3 посилається на рішення суду від 24.04.2023 року, яке оскаржує ОСОБА_1 , в обґрунтування заперечень проти її позовних вимог про поділ майна подружжя. (а.с.61-68). Отже, ОСОБА_1 довела наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок очевидний та безумовний, а не ймовірний.

Такі обставини спростовують твердження ОСОБА_3 про те, що оскарженим судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалося, тому підстави для закриття провадження за її апеляційною скаргою відсутні.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. (ст..52 ЦПК України).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, судове рішення зачіпляє права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі.

Тому рішення суду від 24 квітня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову, що не позбавляє її права звернутися до суду з подібними вимогами, визначивши належний суб`єктний склад учасників справи.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то у відповідності до положень статті 141 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути витрати на судовий збір в розмірі 5595 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Iвано-Франкiвської областi від 24 квітня 2023 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на судовий збір за оскарження рішення 5595 грн .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 березня 2024 року.

Головуюча Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

В.А.Девляшевський