КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/2133/23 Головуючий у суді першої інстанції - Панченко О.М.
Номер провадження № 22-ц/824/4776/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного Артема Володимировича, подану представником ОСОБА_1 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного Артема Володимировича, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання електронних торгів недійсними, скасування їх результатів та визнання права власності на частку квартири,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного А.В., ДП «СЕТАМ», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання електронних торгів недійсними, скасування їх результатів та визнання права власності на частку квартири, в якому просила суд:

- визнати недійсними електронні торги, проведені ДП «Сетам» в межах виконавчого провадження № НОМЕР_8 за поданням приватного виконавця Пишного А.В. щодо реалізації (продажу) житлової квартири АДРЕСА_1 , скасувати усі результати цих торгів, шляхом визнання недійсними протоколу проведення електронного аукціону № 582100 від 30 січня 2023 року ДП «Сетам», акту про проведені електронні торги від 08 лютого 2023 року, складеного приватним виконавцем Пишним А.В. та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) № 248 від 09 лютого 2023 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Рудиком В.В.;

- визнати за нею право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що вона є співвласником житлової квартири АДРЕСА_1 , так як право власності на дану квартиру було набуто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя, однак оформлено на її чоловіка ОСОБА_3 , з яким вона перебуває в зареєстрованому шлюбі.

Позивач вважає, що оскільки, боржником у виконавчому провадженні НОМЕР_7 є її чоловік, то стягнення у цьому виконавчому провадженні мало бути звернено лише на частку боржника, а не на всю квартиру.

Крім того, у зазначеній квартирі проживають та зареєстровані вона, її чоловік та троє неповнолітніх дітей, а в боржника є інше рухоме та нерухоме майно, за рахунок якого можна було провести стягнення.

Однак, 30 січня 2023 року ДП «Сетам» за заявкою приватного виконавця Пишного А.В. було проведено електронні торги з продажу саме вказаної квартири (реєстраційний номер лота № 521583), що було оформлено протоколом електронних торгів № 582100 від 30 січня 2023 року. Переможцем торгів було визнано ОСОБА_4 , з ціновою пропозицією в розмірі 1 376 984 грн, що на думку позивачки є сумою вдвічі меншою від ринкової вартості квартири, та що стало можливим внаслідок використання на торгах недійсного акту оцінки, чинність якого закінчилася ще у вересні 2020 року.

Крім того, приватним виконавцем при оформленні заявки на проведення торгів не було подано всієї необхідної інформації та документів, а саме виконавцем не було вказано про наявність прав користування квартирою неповнолітніх дітей й не було отримано відповідного дозволу органу опіки та піклування.

Також, в порушення встановленого порядку, виконавцем було надано неповну та обмежену інформацію щодо арештованого майна, внаслідок чого було суттєво обмежено коло потенційних учасників торгів та зумовлено неконкурентні і непрозорі умови торгів (аукціону), що поставило під сумнів їх законність.

Вказувала, що за результатами проведення цих незаконних торгів, 08 лютого 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Пишним А.В. було складено акт про проведені електронні торги, на підставі якого 09 лютого 2023 року приватним нотаріусом КМНО Рудиком В.В. було видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) № 248 та в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 .

Відтак, позивачка вважає, що вищезазначені електронні торги проведені з порушенням вимог законодавства та встановленого порядку, а також грубо порушують її суб`єктивні права та права малолітніх дітей, які проживають в реалізованій квартирі, з огляду на що, результати цих торгів (протокол проведення електронного аукціону) підлягають визнанню недійсними й, як наслідок - недійсними підлягають визнанню і всі правовстановлюючі документи, оформлені за результатами торгів, а саме акт приватного виконавця про проведені електронні торги та свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого майна у виконавчому провадженні № НОМЕР_8 за поданням приватного виконавця Пишного А.В., а саме продажу житлової квартири АДРЕСА_1 , що оформлені протоколом проведення електронного аукціону ДП «Сетам» № 582100 від 30 січня 2023 року.

Визнано недійсними та скасовано акт приватного виконавця Пишного А.В. про проведені електронні торги від 08 лютого 2023 року та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) № 248 від 09 лютого 2023 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Рудиком В.В.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 65,8 кв. м.

Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного А.В., ДП «Сетам» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі по 7 242,80 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник приватного виконавця Пишного А.В. - Тараскіна К.О. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що позивачем було обрано неналежний та неефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки вона не є стороною виконавчого провадження чи учасником торгів, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Разом з тим, апелянт вказує, що оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину, тому вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Вважає, що такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження акту про проведені електронні торги.

За таких обставин, суд першої інстанції мав відмовити позивачці у задоволенні вимог про визнання недійсними та скасуванні акту та свідоцтва про придбання майна.

Натомість представник приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного А.В. - Тараскіна К.О. вказує, що у разі якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбану квартиру, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі-продажу), складених на їх підставі протоколу й акту про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу.

Зазначає, що суд першої інстанції вдався до оцінки дій приватного виконавця, які не стосуються вчинення ним виконавчих дій в цілому, що повинно розглядатись в спеціально передбаченому порядку оскарження дій приватного виконавця, адже норми Закону України «Про виконавче провадження» не встановлюють порядку й правил проведення торгів, а лише регламентують підготовчі дії виконавця до призначення електронних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо.

Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо продажу майна за заниженою ціною, помилково визначено, що період часу з 05 травня 2020 року до 30 листопада 2022 року не може вважатися періодом реалізації арештованого майна та що впродовж вказаного періоду часу звіт про оцінку втратив свою чинність, оскільки визначення вартості майна боржника є процесуальною дією виконавця щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців.

Отже, апелянт вважає, що строк дійсності оцінки закінчився після передачі майна на реалізацію, а тому повторна оцінка не проводилася.

Крім того, в оскаржуваному рішенні суд посилається на наказ Мінюсту №2343/5 від 10 червня 2022 року, відповідно до якого підлягають зупиненню організатором електронних аукціонів, аукціонів за фіксованою ціною та можуть бути поновлені в порядку, визначеному цим наказом торги з реалізації арештованого майна, яке знаходиться на території, включеній до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Мінреінтеграції за погодженням з Міноборони на підставі пропозицій відповідних обласних. Київської міської військових адміністрацій (далі - Перелік), або яка була включена до Переліку з моменту його затвердження, та переданого на реалізацію державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями до набрання чинності цим наказом. Проте, судом не досліджено, що місто Київ взагалі не було включено до такого переліку територіальних громад, відтак і торги щодо реалізації спірного майна не підлягали зупиненню.

Апелянт також вказує на хибний розподіл судових витрат, оскільки за подання позову ОСОБА_2 було сплачено 6884, 92 грн за вимогу майнового та 1073, 60 грн за вимогу немайнового характеру. Окремо було сплачено судовий збір за заявою про забезпечення позову, який передбачений в розмірі 536, 80 грн для фізичних осіб та у відповідності до частини 4 статті 136 Цивільного процесуального кодексу України повинен зараховуватись до судового збору за подання позову. Натомість, замість пропорційного стягнення судових витрат з відповідачів у сумі 7 958, 52 грн. суд першої інстанції стягнув з кожного відповідача суму 7 242, 80 грн.

Вказуючи, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції не досліджувалися обставини використання грошових коштів, стягнення яких відбувалося в межах виконавчого провадження НОМЕР_7 та враховуючи правовий режим спільної власності подружжя та солідарний характер їх відповідальності, представник приватного виконавця Пишного А.В. - Тараскіна К.О. просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Судові витрати покласти на позивача.

27 жовтня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_4 - адвоката Мормуля П.В., відповідно до якого останній підтримує доводи апеляційної скарги, погоджується із твердженням апелянта про невірно обраний спосіб захисту порушеного права позивачем, а також вказує на порушення права ОСОБА_4 оскаржуваним рішенням, адже визнаючи недійсним та скасовуючи відповідний протокол та акт на підставі яких відбувся відповідний перехід права власності, тобто скасовуючи правочин, судом не застосовано реституцію до цих правовідносин.

Також у відзиві погоджується, що судом неправомірно надано оцінку діям виконавця щодо здійснення його повноважень щодо призначення прилюдних торгів, які підлягають оскарженню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене у відзиві, представник відповідача просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Судові витрати покласти на позивача.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного А.В. - адвокат Бовкун В.І. підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача у справі ОСОБА_4 - адвокат Мормуль П.В. підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі приватного виконавця Пишного А.В. та просив задовольнити дану апеляційну скаргу.

Представник позивачки у справі ОСОБА_2 - адвокат Ях`яєв А.Ш. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає, що доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Рішення суду, на його переконання, ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Інші, належним чином повідомлені, учасники справи на розгляд справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є громадянами Республіки Азербайджан та, проживаючи в Україні, в установленому порядку отримали право на постійне проживання, що підтверджується посвідками на постійне проживання № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 .

07 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб в Ленкоранському районному ЗАЦС Республіки Азербайджан, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу вчинено актовий запис за №797 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , копія якого з нотаріально посвідченим перекладом додана до матеріалів справи.

Від цього шлюбу подружжя має трьох дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

24 березня 2014 року ОСОБА_3 на підставі укладеного з ТОВ «ДБК-Інвест» договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Руденком В.О. за № 2812, набув право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

31 грудня 2015 року ОСОБА_3 набув право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , про що Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_4 від 31 грудня 2015 року.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції виснував, що з врахуванням викладених обставин, обидві квартири придбані ОСОБА_3 в інтересах сім`ї та для їх спільного проживання. Зокрема, в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , а 13 лютого 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_10 .

З урахуванням положень ст. 60, 63, 70 СК України суд першої інстанції дійшов висновку, що двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка була набута ОСОБА_3 в період перебування в шлюбі із позивачкою - 31 грудня 2015 року, є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що 15 листопада 2013 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяв на підставі довіреності представник ОСОБА_11 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . На підставі цього договору право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_5 , однак, не погоджуючись з цим договором, ОСОБА_3 відмовився його виконувати та звернувся до суду з позовом про визнання цього договору недійсним. У відповідь на такі дії ОСОБА_3 , ОСОБА_5 також звернувся до суду з позовом про зобов`язання виконати обов`язок в натурі шляхом передачі квартири та виселення.

16 квітня 2019 року Деснянським районним судом м. Києва було ухвалено рішення у справі № 754/1696/16-ц, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 жовтня 2015 року.

16 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд за результатами апеляційного перегляду справи погодився з рішенням місцевого суду та в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним залишив його в силі, а в частині застосування наслідків недійсності правочину ухвалив нове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 859 837 грн.

07 листопада 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Пишним А.В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_8 за заявою ОСОБА_5 про стягнення коштів за виконавчим листом № 754/1696/16-ц стосовно виконання рішення Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року.

На виконання вказаного рішення суду 30 січня 2020 року приватним виконавцем Пишним А.В. складено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, копію якої було направлено боржнику та досліджено в судовому засіданні. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що в межах виконавчого провадження відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» виконавцем в зв`язку з невиконанням боржником рішення суду було встановлено необхідність в описі нерухомого майна боржника з метою його подальшої реалізації, внаслідок чого описано двокімнатну квартиру, яка розташована на АДРЕСА_4 . Загальна площа квартири 65,8 кв.м., житлова площа 32,3 кв.м.

Не погодившись з цими діями приватного виконавця, 24 лютого 2020 року боржником ОСОБА_3 було подано до суду скаргу на дії приватного виконавця, в якій він просив визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Пишного А.В. про опис та арешт майна боржника від 30 січня 2020 року у виконавчому провадження № НОМЕР_8.

Згідно довідки з автоматизованої системи виконавчих проваджень стосовно виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_8, датою проведення виконавчої дії - опис майна зафіксовано 31 січня 2020 року, відомості стосовно описаного майна відсутні, а місцем проведення виконавчої дії зазначено м. Київ, без деталізації його адреси, складу майна, переліку та технічних характеристик.

Згідно інформації з АСВП також вбачається, що після опису майна боржника виконавцем були проведені наступні виконавчі дії: 14 лютого 2020 року - зміна (доповнення) реквізитів виконавчого документу; 18 березня 2020 року - призначення суб`єкта оціночної діяльності; 26 березня 2020 року - експертна оцінка майна; 26 березня 2020 року - передача майна на реалізацію (відомості про майно - квартира, місцезнаходження: АДРЕСА_3 , дата передачі майна на реалізацію - 26 березня 2020 року , відомості про спеціалізовану організацію-реалізатора майна - ДП «Сетам»); 05 травня 2020 року - зупинення виконавчого провадження згідно п. 2 ч. 1 ст. 34 (зупинення судом стягнення) відповідно до ухвали Верховного Суду від 27 січня 2020 року по справі № 754/1696/16-ц до моменту перегляду справи в касаційному порядку; 30 листопада 2022 року - поновлення виконавчого провадження згідно постанови Верховного Суду від 07 листопада 2022 року у справі № 754/1696/16-ц про поновлення виконання в частині стягнення коштів; 09 лютого 2023 року - в якості виконавчої дії зазначено «інше» без конкретизації проведених виконавчих дій та результатів їх проведення; 09 лютого 2023 року - зняття арешту з майна з детальним описом підстави: відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» передано на реалізацію квартиру АДРЕСА_5 (реєстраційний номер лоту № 521583), яка належить ОСОБА_3 на праві власності. Відповідно до протоколу про проведені електронні торги від 30 січня 2023 року №582100 Державного підприємства «Сетам», 30 січня 2023 року проведено електронні торги з реалізації майна квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до протоколу переможцем визнано ОСОБА_4 (ІПН: НОМЕР_5 ). Стартова ціна продажу: 1 027 600 грн. Майно придбане за ціною 1 376 984 грн., згідно платіжного доручення № 64692097 від 08 лютого 2023 року покупцем сплачено всю суму на депозитний рахунок приватного виконавця. 09 лютого 2023 року - закінчення виконавчого провадження згідно п. 9 ч. 1 ст. 39 (на підставі фактичного повного виконання рішення), про що приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Пишним А.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно інформації, що міститься на офіційному веб-сайті ДП «Сетам» щодо реалізації зазначеної квартири було призначено три електронних аукціони, а саме: 04 травня 2020 року (лот № 414176, стартова ціна 1 468 000 грн), який визнано таким, що не відбувся через несплату учасників аукціону гарантованого внеску; повторний аукціон 29 грудня 2022 року (лот № 420726, стартова ціна 1 247 800 грн), який також визнано такими, що не відбувся через несплату учасниками гарантованого внеску: третій аукціон 30 січня 2023 року (лот № 521583, стартова ціна 1 027 600 грн), які відбулися та на яких було визначено переможця: учасника № 12 - ОСОБА_4 , яка запропонувала найвищу цінову пропозицію в сумі 1 376 984 грн.

Відповідно до Акту про проведені електронні торги від 08 лютого 2023 року, складеного приватним виконавцем Пишним А.В., відповідно до протоколу про проведені електронні торги від 30 січня 2023 року № 582100 ДП «Сетам», 30 січня 2023 року проведено електронні торги з реалізації майна квартири АДРЕСА_1 , переможцем визнано ОСОБА_4 . Майно придбане за ціною 1376984 грн, згідно платіжного доручення № 64692097 від 08 лютого 2023 року покупцем сплачено всю суму на депозитний рахунок приватного виконавця. На підставі цього акту приватного виконавця 09 лютого 2023 року приватним нотаріусом КМНО Рудиком В.В. було видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) № 248 та в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

Дослідивши матеріали виконавчого провадження та інші надані суду докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що реалізація майна боржника в межах виконавчого провадження № НОМЕР_8 була проведена з порушенням встановленого порядку реалізації арештованого майна, норм чинного законодавства та інших вимог, що прямо впливають на результати цих торгів, що одночасно з порушенням прав та законних інтересів позивачки дає підстави для визнання проведених торгів недійсними та скасування результатів їх проведення.

Приходячи до вказаного висновку суд зазначив, що позивачка у даній справі не являлася боржником та не була залучена до участі у виконавчому провадженні НОМЕР_7. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2019 року № 754/1696/16-ц задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири. Таким чином, судом встановлено невідповідність недійсного правочину (договору купівлі-продажу квартири) інтересам сім`ї, що виключає можливість застосування ч. 2 ст. 73 СК України стосовно накладення стягнення на все майно, що є спільною сумісною власністю.

Виконавче провадження № НОМЕР_8 було відкрито 07 листопада 2019 року з одночасним ухваленням виконавцем рішення про арешт коштів боржника із зазначенням усіх діючих банківських установ, а також про арешт нерухомого майна боржника, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

07 листопада 2019 року приватним виконавцем Пишним А.В. було направлено запит вих. № 1850 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про надання інформації щодо зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_1 , а також запит вих. № 1851 до КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» стосовно надання копій документів на квартиру АДРЕСА_1 .

04 грудня 2019 року приватним виконавцем Пишним А.В. було направлено вимогу виконавця вих. № 1990 до ПАТ «ХК «Київміськбуд» про надання копій технічної документації на квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, ще до моменту виявлення коштів боржника, до з`ясування його майнового стану та виявлення іншого майна, на яке могло бути накладено стягнення, приватний виконавець Пишний А.В. виконав ряд дій, спрямованих на реалізацію конкретно визначеного нерухомого майна.

Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 також належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 . Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна ОСОБА_3 набув 24 березня 2014 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2019 року у цивільній справі № 754/1669/16-ц договір купівлі-продажу вказаної квартири було визнано недійсним, внаслідок чого право власності ОСОБА_3 на цю квартиру було поновлено, про що 15 листопада 2019 року в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно було здійснено відповідний запис.

30 січня 2020 року приватним виконавцем Пишним А.В. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, зі змісту якої вбачається, що виконавцем за участі стягувача ОСОБА_5 , двох понятих та без участі боржника, його представника, членів його сім`ї чи представника ЖЕО було вчинено опис двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

14 лютого 2020 року боржник ОСОБА_3 разом зі своїм представником з`явився до офісу приватного виконавця Пишного А.В., під час чого боржником було надано необхідні пояснення, на підставі яких, виконавцем було винесено постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних, а також боржник ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № НОМЕР_8.

24 лютого 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця, в якій просив скасувати постанову виконавця від 30 січня 2020 року про опис та арешт квартири, на підставі чого ухвалою суду від 26 лютого 2020 року скаргу було прийнято до розгляду.

26 березня 2020 року приватним виконавцем Пишним А.В. було оформлено та передано до ДП «Сетам» заявку на реалізацію арештованого майна: квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції виснував, що виконавчі дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного А.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_8 з моменту відкриття цього провадження були спрямовані та обмежилися виключно реалізацією наперед визначеного нерухомого майна боржника. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що виконавчі дії у вказаному виконавчому провадженні були упередженими, однобічними та неспівмірними обсягу вимог за виконавчим документом, що є порушенням основних засад виконавчого провадження та ставить під сумнів законність його результатів.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_8, суд першої інстанції встановив, що 18 березня 2020 року приватний виконавець Пишний А.В. призначив експерта для участі у виконавчому провадженні для оцінки вартості квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

26 березня 2020 року призначений суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «Оцінка і консультації» надав незалежну та експертну грошову оцінку квартири. Згідно наданого висновку від 19 березня 2020 року вартість квартири АДРЕСА_1 склала 1 468 000 грн. Зі змісту вказаного висновку оцінювачем зафіксовано термін чинності оцінки: шість місяців з дати оцінки, курс НБУ на дату оцінки: 2726,8500 грн./100 дол. США, а також зазначено про те, що даний висновок дійсний в складі повного Звіту про оцінку.

Суд також зазначив, що в матеріалах виконавчого провадження № НОМЕР_8 відсутні докази ознайомлення усіх сторін виконавчого провадження з результатами оцінки майна, що передається на реалізацію та повним Звітом оцінювача. Також відсутнє підтвердження додавання виконавцем до заявки про реалізацію майна Звіту оцінювача про вартість майна та надання його організатору торгів - ДП «Сетам».

Згідно довідки № 47501362 Відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Деснянської РДА 13 лютого 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 була зареєстрована ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні судом встановлено, що до складу сім`ї позивачки окрім чоловіка та дружини, також входять троє неповнолітніх дітей 21 вересня 2007, 16 червня 2014 та ІНФОРМАЦІЯ_5 , усі діти проживають разом з батьками за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, приватним виконавцем Пишним А.В. було передано на реалізацію квартиру, право користування яким мають неповнолітні діти. Проте, відповідного дозволу органів опіки та піклування або спеціального рішення суду виконавцем отримано не було, внаслідок чого грубо порушено вимоги п. 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна та порушено захищені законом права дітей.

Також суд встановив порушення норм чинного законодавства щодо визначення вартістю майна на дату проведення торгів.

Так, згідно до обставин справи, у виконавчому провадженні № НОМЕР_8 оцінка вартості майна, що передається на реалізацію була проведена 19 березня 2020 року, а вартість квартири була визначена в сумі 1 468 000 грн.

26 березня 2020 року приватний виконавець Пишний А.В. передав майно на реалізацію до ДП «Сетам», яке на виконання своїх завдань з метою проведення електронних торгів призначило перший аукціон на 04 травня 2020 року (лот № 414176). Згідно протоколу ДП «Сетам» № 477833 від 04 травня 2020 року вказаний аукціон визнано таким, що не відбувся через несплату учасників аукціону гарантованого внеску.

05 травня 2020 року приватний виконавець Пишний А.В. на виконання ухвали Верховного Суду від 27 січня 2020 року по справі № 754/1696/16-ц виніс постанову про зупинення виконавчого провадження № НОМЕР_8 згідно п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».

30 листопада 2022 року приватний виконавець Пишний А.В. виніс постанову про поновлення виконавчого провадження № НОМЕР_8 згідно постанови Верховного Суду від 07 листопада 2022 року у справі № 754/1696/16-ц та цією постановою доручив ДП «Сетам» поновити реалізацію майна за лотом № 420726.

Повторний аукціон (лот № 420726) проведено 29 грудня 2022 року, зі зменшенням стартової ціни до 1 247 800 грн. Згідно протоколу № 580894 від 29 грудня 2022 року вказаний аукціон визнано таким, що не відбувся через відсутність допущених учасників (несплату гарантованого внеску), внаслідок чого ДП «Сетам» призначило на 30 січня 2023 року третій аукціон (лот № 521583), з черговим зменшенням стартової ціни до 1 027 600 грн, які відбулися з визначенням переможця: ОСОБА_4 , ціна продажу 1 376 984 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що період часу з 05 травня 2020 року до 30 листопада 2022 року не може вважатися періодом реалізації арештованого майна, а тому за висновком суду впродовж вказаного періоду часу звіт про оцінку майна втратив свою чинність й, як результат, електронні торги 30 січня 2023 року були проведені на підставі недійсного звіту про оцінку арештованого майна.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що приватним виконавцем Пишним А.В. при підготовці до проведення електронних торгів було не дотримано встановленого порядку реалізації арештованого майна, що прямо впливає на результати цих торгів.

З урахуванням вищевказаних обставин справи, суд дійшов до висновку про доведеність позовних вимог та задовольнив позов.

Апеляційний суд в цілому погоджується із висновками суду першої інстанції щодо вирішення заявленого ОСОБА_2 позову виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині заявлених позовних вимог відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (тут і далі - в редакції, чинній на час проведення електронних торгів) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. У першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку.

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення електронних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Частиною четвертою статті 656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні правила про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

З аналізу змісту частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відчуження майна з електронних торгів за своєю правовою природою є угодою купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною на підставі приписів цивільного законодавства про недійсність правочину (статті 203, 215 ЦК України).

З урахуванням частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами електронних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами торгів, а підставами для визнання електронних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 сформульований правовий висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними суди повинні встановити, чи відбулося порушення вимог законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи порушені права і законні інтереси позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди у такій категорії спорів, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення закону при проведенні торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання торгів недійсними.

Для визнання судом торгів недійсними обов`язковою є наявність підстав для визнання їх недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Отже, порушення вимог законодавства, допущених під час проведення торгів, є підставою для визнання таких торгів як правочину недійсними виключно за умови доведення порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги поданої приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Пишним А.В. в частині невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права колегія суддів враховує наступне.

Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 просила визнати недійсними електронні торги, посилаючись на те, що реалізована квартира належала на праві спільної сумісної власності їй та її чоловіку ОСОБА_3 , який був боржником у виконавчому провадженні, проте державний виконавець не звертався до суду із поданням про визначення частки боржника у спільному майні. Також підставою позову було й те, що вартість спірної квартири істотно перевищує розмір заборгованості за виконавчим листом, що є непропорційним втручанням у право власності.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України(далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Подібні приписи містить і стаття 368 ЦК України.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Приписи частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач у справі ОСОБА_2 та відповідач у вказаній справі ОСОБА_3 є подружжям, та зареєстрували шлюб 07 грудня 2006 року в Ленкоранському районному ЗАЦС, Республіка Азербайджан, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 (а.с. 13 зв.б, 14 т.1).

Вказаний доказ відповідно до положень Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» N 2933-III від 10 січня 2002 року, не потребує додаткової легалізації та встановлює вказані правовідносини сторін, а саме те, що позивачка та ОСОБА_3 є подружжям з 07 грудня 2006 року.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зазначила, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами має солідарний характер.

У справі, яка переглядається, доказів того, що зобов`язання боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_3 виникли у зв`язку вчиненням правочинів в інтересах сім`ї не має.

Більш того, позивачка у справі, як подружжя, не була учасником справи в якій з ОСОБА_3 стягнуті кошти, а тому належних доказів того що у подружжя виник солідарний характер зобов`язань не доведений, отже підстав для звернення стягнення на майно позивачки у приватного виконавця не було.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про порушення прав позивачки при вчиненні виконавчих дій щодо опису та арешту майна - квартири АДРЕСА_1 .

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18) зроблено висновки про те, що при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя потрібно передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір відчуження спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19) зазначив, що виконавець лише пересвідчився в тому, що квартира зареєстрована на боржника і не з`ясував його сімейний стан, не встановив, чи придбана квартира в період шлюбу. Оскільки спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності як така, що придбана у шлюбі, відчуження належної позивачу частки у цій квартирі на електронних торгах без його згоди є порушенням прав позивача як співвласника майна. Доказів укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання грошових коштів, одержаних за договором, на придбання спільної квартири судам не надано. Позикодавець не звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики до позивача у цій справі - іншого з подружжя.

У постанові від 22 березня 2021 року у справі № 756/6374/17 (провадження № 61-18455св20) Верховний Суд зауважив, що за змістом статей 48, 50 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він цим нерухомим майном спільно з іншими особами, а у разі підтвердження цього факту - має вирішити питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. За обставинами цієї справи, на торгах реалізовано квартиру, яка була у спільній сумісній власності подружжя. Позикодавець не звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики до позивачки у цій справі - дружини боржника. Доказів укладення чоловіком позивачки позики в інтересах сім`ї та використання грошових коштів на придбання спірної квартири немає. Також позивачка, будучи обізнаною про наявність виконавчого провадження, подала виконавцю заяву, в якій просила звернутися до суду з поданням про визначення частки боржника у квартирі. Натомість виконавець, будучи обізнаним про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, проігнорував заяву позивачки та приписи статей 48, 50 Закону України "Про виконавче провадження", не вжив заходів для виділення частки майна боржника у спільному майні, яким боржник володіє разом із позивачкою, та передав квартиру для реалізації на електронних торгах.

Подібні висновки зроблено також у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі № 741/496/18 (провадження № 61-17144св20), за обставинами якої спірне майно, що було реалізоване на оспорюваних торгах, належало на праві спільної сумісної власності боржнику та його дружині. Верховний Суд врахував, що відчуження спірного нерухомого майна, частка у праві власності на який належить позивачці, на електронних торгах без участі останньої у виконавчому провадженні, в рахунок стягнення заборгованості із її чоловіка порушує право дружини як співвласника цього майна на вільне володіння, користування і розпорядження ним, що є неприпустимим. Факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Наявності у боржника зобов`язань, пов`язаних з інтересами сім`ї, суди не встановили.

У зв`язку із викладеним суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про не правомірність звернення стягнення на квартиру в цілому, без визначення частики боржника у справі ОСОБА_3 .

Обґрунтованим, на думку колегії суддів, є висновок суду першої інстанції про порушення приватним виконавцем Закону України «Про виконавче провадження» при реалізації спірної квартири, в якій зареєстровані та мають право на житло неповнолітні діти позивачки.

Статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Так, судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що згідно довідки № 47501362 Відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Деснянської РДА 13 лютого 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 була зареєстрована ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні судом встановлено, що до складу сім`ї позивачки, окрім чоловіка та дружини, також входять троє неповнолітніх дітей 21 вересня 2007, 16 червня 2014 та ІНФОРМАЦІЯ_5 , усі діти проживають разом з батьками за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від ід 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19) від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

З наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.

Разом із тим, чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Однак особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Разом із тим, виконавець в силу приписів частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Тобто, на думку Великої Палати Верховного Суду, державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

Однак приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Пишним А.В. вказаних дій при реалізації вище вказаної квартири вжито не було, що є підтвердження порушення положень Закону України «Про виконавче провадження» та має наслідком скасування подальших дій спрямованих на реалізацію спірної квартири.

Перевіряючи доводи апелянта в частині не правильного застосування судом норм матеріального права та обрання позивачкою неефективного способу захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 48 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Порядок реалізації арештованого майна визначено відповідними положеннями Порядку.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акту про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.

Зазначений висновок узгоджується з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.

Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

Разом із тим, оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 Закону України "Про виконавче провадження" реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Аналіз положень Закону України "Про виконавче провадження" свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.

Відповідно до вищенаведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 викладено правовий висновок про те, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок про те, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17.

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17, провадження № 61-16353сво18).

Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (див. постанову Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 372/3161/18, провадження № 61-86св20).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку заявка на реалізацію арештованого майна повинна містити, зокрема відомості про чинні обтяження майна, зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (з урахуванням відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек).

Заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із такими документами, зокрема копіями документів, що підтверджують наявність (відсутність) чинних обтяжень майна (пункту 3 розділу ІІ Порядку).

Згідно із частиною третьою статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Даючи правову оцінку доводам апелянта щодо не ефективного способу захисту прав ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції ураховує, що статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав.

Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження№ 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що титульним власником квартири АДРЕСА_1 згідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до проведення електронних торгів був зазначений ОСОБА_3 , він же і був боржником у виконавчому провадженні, тому позивачка у вказаній справі як подружжя ( дружина боржника) та власник лише частини вище вказаної квартири не могла звернутися до суду із позовом про витребування спірної квартири у ОСОБА_4 , як останнього набувача вище вказаної квартири, оскільки вона не є власником всієї квартири, не була учасником виконавчого провадження, тобто стороною вказаного правочину, а тому колегія суддів вважає, що обраний нею спосіб захисту її прав обраний вірно.

У зв`язку з викладеним колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Колегія суддів, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині не правильності розподілу судом судових витрат за результатом розгляду вказаної справи враховує наступне.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка у справі звертаючись до суду із вказаним позовом сплатила судовий збір у розмірі 8495,32 грн, що підтверджується квитанціями ( а.с. 9а, 9б, 64 т.1).

Вимоги позивачки задоволенні, тому вказані витрати повинні бути розподілені між усіма відповідачами пропорційно, тобто по 2123,83 грн із кожного із відповідачів у справі ( 8495,32 /4) .

Разом із тим суд, покладаючи судові витрати за результатами розгляду вказаної справи лише на приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного А.В., ДП «Сетам» та ОСОБА_4 , не врахував, що вимоги позивачки були задоволені у повному обсязі, в тому числі і до відповідача у справі ОСОБА_3 в частині поділу майна подружжя та визнання за позивачкою права власності на частину квартиру, а тому відповідач ОСОБА_3 також повинен нести відповідальність по відшкодуванню витрат, сплачених позивачкою при зверненні до суду із вказаним позовом.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат не відповідають нормам процесуального права, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про новий розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця Пишного Артема Володимировича, подану представником ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Приватного виконавця Пишного Артема Володимировича, Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати у розмірі 2123,83 грн з кожного .

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 березня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О. Фінагеєв