ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 619/3249/23
Номер провадження 22-ц/818/160/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 серпня 2023 року в складі судді Нечипоренко І.М., у справі № 619/3249/23 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг кредитування, в зв`язку з чим підписав заяву б/н від 06 серпня 2010 року.

Шляхом підписання вказаної анкети-заяви відповідач погодився з «Умовами та правилами банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua та які разом складають Договір про надання банківських послуг та відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України є договором приєднання. Укладений Договір є змішаним та поєднує в собі ознаки договору банківського рахунку та кредитного договору, в зв`язку з чим, якщо банк здійснює платежі з рахунку клієнта, на якому відсутні грошові кошти, банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму. Позивач відкрив відповідачу картковий рахунок із встановленим початковим лімітом 0 грн, в подальшому збільшивши його до 2300 грн. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань станом на 31 травня 2023 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 38496 грн 04 коп., з яких: 2296 грн 83 коп. заборгованість за кредитом; 31469 грн 21 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками; 4730 грн нарахована пеня.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в указаному розмірі, а також 2684 грн судового збору.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 серпня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 06 серпня 2010 року в розмірі 2296 грн 83 коп. та 106 грн 14 коп. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов в частині стягнення тільки тіла кредиту, суд першої інстанції послався на правову позицію, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відповідно до якої Тарифи банку, Умови та правила надання банківських послуг, які не підписувались при заповненні заяви-анкети позичальником, не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору, а встановлені цими документами відсоткова ставка, пеня та штрафи не можуть бути застосовані при визначенні кредитної заборгованості.

25 вересня 2023 року ОСОБА_2 , представник АТ КБ «ПриватБанк», подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про стягнення відсотків за користування кредитом, пені та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині, оскільки банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув. При укладенні договору сторони погодили всі істотні умови, у тому числі щодо відсотків за користування кредитом. Зазначає, що суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти в стягненні відсотків та неустойки (пені) за невчасне погашення заборгованості по кредиту, враховуючи погоджений сторонами розмір базової процентної ставки за користування кредитом - 2,5% на місяць (30% річних) на залишок заборгованості, та розмір неустойки (пені) за невчасне погашення заборгованості, про що зазначено в Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», підписаній відповідачем одночасно із Заявою 06 серпня 2010 року. Вважає, що судом першої інстанції проігноровано докази, надані позивачем щодо погодження з відповідачем умов кредитування, тому посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 є безпідставним.

ОСОБА_1 з заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не звертався, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 серпня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що стягненню підлягає лише заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2296 грн 83 коп. Що стосується заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 31469 грн 21 коп. та пені в розмірі 4730 грн, то підстав для їх стягнення не вбачається, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо погодження між сторонами розміру відсотків за користування кредитними коштами та розміру неустойки (пені) за невчасне погашення заборгованості.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 серпня 2023 року оскаржується позивачем лише в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 31469 грн 21 коп. та пені в розмірі 4730 грн, тому апеляційний суд, виходячи із наданих йому повноважень, не переглядає рішення суду першої інстанції в іншій частині.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 серпня 2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.32-33).

У заяві зазначено, що відповідач погоджується з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку», які були надані йому для ознайомлення в письмову вигляді (а.с.33).

Відповідно до довідки банку, 06 серпня 2010 року відповідачу було надано кредитну картку НОМЕР_1 , термін дії до 03/14, тип картки «Універсальна» (а.с.31).

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , кредитний ліміт, встановлений 06 серпня 2010 року в розмірі 3000 грн., в подальшому змінювався (а.с.30).

Внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язків за кредитним договором станом на 31 травня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 38496 грн 04 коп., яка складається з: 2296 грн 83 коп. заборгованості за кредитом; 31469 грн 21 коп. - заборгованості за нарахованими відсотками, 4730 грн нарахована пеня (а.с.10-23).

В ст.15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися в тому числі неустойкою (штрафом, пенею).

Відповідно до ч.1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, в зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно ст. 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.

У ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається зі змісту ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно відмовлено в стягненні заборгованості за відсотками та пенею, нарахованими на прострочений кредит, з огляду на наступне.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Поряд з цим, позовна заява не містить обґрунтувань щодо необхідності задоволення даної вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, в Анкеті-заяві позичальника № б/н від 06 серпня 2010 року не зазначена відсоткова ставка за несвоєчасне погашення кредиту, будь яких інших угод з цього приводу між сторонами, матеріали справи не містять. Крім того, в цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності в вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а.с.32-33). Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит, у розмірі 31469 грн 21 коп. та пені у розмірі 4730 грн до позовної заяви позивачем надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що заборгованість по відсотках, нараховувалась з розрахунку процентної ставки 30% річних (а.с. 10-22).

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів погодження між сторонами істотних умов з відсотків за користування кредитними коштами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності в вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання в вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Ураховуючи викладене, та зважаючи на те, що умовами Анкети-заяви від 06 серпня 2010 року, яка підписана ОСОБА_1 , не передбачено обов`язку останнього щодо погашення заборгованості за відсотками та пенею, за вказаних обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пенею.

Крім того, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самої анкети-заяви, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач ОСОБА_1 , ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву б/н від 06 серпня 2010 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16 цс 15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк».

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно взято до уваги правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач, посилається на те, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти в стягненні відсотків по кредиту, враховуючи погоджений сторонами розмір базової процентної ставки за користування кредитом - 2,5% на місяць (30% річних) на залишок заборгованості, про що зазначено в Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», підписаній відповідачем одночасно із Заявою 06 серпня 2010 року.

Однак в матеріалах справи відсутня довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка підписана відповідачем.З огляду на відсутність в матеріалах справи вищевказаної довідки, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірити правильність нарахування заборгованості за відсотками в розмірі 31469 грн 21 коп. та нарахованої пені в розмірі 4730 грн.

Доводи апеляційної скарги, що довідка про умови кредитування є належним доказом ознайомлення з умовами кредитування, що підтверджено практикою Верховного Суду по аналогічним справам, а саме: постанови Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року по справі №456/3643/17; від 04 грудня 2019 року по справі №750/6058/17-ц, від 23 грудня 2019 року по справі №572/1169/17; від 12 лютого 2020 року по справі №382/327/18-ц; від 26 лютого 2020 року по справі №355/1091/17; від 01 вересня 2020 року по справі №293/599/19-ц не приймаються до уваги судової колегії.Оскільки встановлені судами обставини у справах, які переглядалися касаційним судом, у даних справах не є тотожними.

Зокрема, що стосується правового висновку Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року по справі № 50/6058/17 та в постанові від 12 лютого 2020 року по справі № 382/327/18, на які посилається скаржник, слід зазначити, що у даних справах, які переглядалися Верховним Судом встановлено, що позичальник підписав довідку про умови кредитування, в якій зокрема визначено розмір відсотків за користування кредитом. У даній справі, в матеріалах справи відсутня довідка про умови кредитування, підписана відповідачем.

Судом першої інстанції також правомірно не взято до уваги висновок, висловлений Верховним Судом в постанові від 23 грудня 2019 року по справі № 572/1169/17, оскільки в цій справі судами встановлено обставини того, що істотні умови щодо розміру відсотків за користування кредитом були погоджені сторонами в анкеті-заяві, тоді як у даній справі такі обставини судом не встановлено.

До того ж, у справі, яка переглядалася Верховним Судом, касаційний суд, враховуючи правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, дійшов висновку, що позов в частині стягнення неустойки у вигляді штрафів не підлягає задоволенню, оскільки банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати штрафів за неналежне виконання зобов`язання.

Окрім того, колегія суддів відхиляє посилання банку на постанову Верховного Суду у справі № 355/1091/17 від 26 лютого 2020 року, яким касаційний суд, встановивши неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, направив справу на новий розгляд до цього ж суду. Оскільки направлення справи на новий розгляд ще не означає остаточного вирішення відповідної справи, а отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду в ній. За результатами нового розгляду справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження судами доказів у справі та неповного встановлення на їх підставі обставин, а така зміна, в свою чергу, вплине на правові висновки в ній.

Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Крім того, позивач помилково вважає, що позов підлягає задоволенню за відсутності заперечень відповідача з приводу розрахунку заборгованості, оскільки за приписами процесуальних норм права позов підлягає задоволенню без дослідження доказів лише в разі визнання відповідачем позову і то за умови, що таке визнання не буде суперечити закону або порушувати прав, свобод чи інтересів інших осіб (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). При цьому, відсутність заперечень проти позову з боку відповідача не є безумовною підставою для задоволення позову.

За викладених обставин, суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками та пенею, оскільки позивачем не надано доказів у відповідності до положень 76-79 ЦПК України щодо всіх істотних умов кредитування, а саме: розміру та порядку нарахування процентів за користування кредитними коштами та нарахування неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання, які погоджено між сторонами.

Таким чином, позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо порядку та розміру нарахування відсотків, неустойки (пені, штрафів)за порушення виконання зобов`язання, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку не містять підпису позичальника, матеріали справи не містять довідки про умови кредитування, підписаної відповідачем, а тому вимога банку про стягнення зазначених складових заборгованості не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 04 березня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина