Номер провадження: 22-ц/813/334/24
Справа № 504/1002/19
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 правонаступник ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 25.02.2021 у складі судді Доброва П.В.,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат, 3% річних та пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.01.2013 у справі №2-275/11 частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, про встановлення порядку користування земельною ділянкою, та було виділено позивачу у приватну власність в натурі 7/25 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , інші 18/25 частки вказаного домоволодіння були виділені у приватну власність ОСОБА_3 . Також, вказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача грошову компенсацію за 22/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 64 113,00 грн. Проте, відповідачем не виконано рішення суду, тому з останнього підлягає стягненню у примусовому порядку сума інфляційних витрат у розмірі 103 613,02 грн., пеня у розмірі 120 170,60 грн. та 3 % річних у сумі 117 77,00 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 25.02.2021 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 103 613,02 грн., 3 % річних в розмірі 11 777,00 грн. та пеню в сумі 58 044,06 грн., всього 173 434,08 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 оскаржив його до суду апеляційної інстанції. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Також відповідач зазначає, що судом ухвалено рішення без повного та належного дослідження обставин справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов необґрунтованого висновку щодо стягнення з нього штрафних санкцій у зв`язку з невиконанням рішення суду. Так відповідач зазначає, що за рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.01.2013було стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача грошову компенсацію, при цьому суд задовольнивши позовні вимогу не звернув увагу на той факт, що нарахування та стягнення штрафних санкцій передбачених ст. 625 ЦК України відбувається за прострочення грошового зобов`язання, поряд з цим, спірні відносини у даному випадку виникли, у зв`язку з не виконанням судового рішення, що виключає застосування цієї норми. Ще одним доводом апеляційної скарги є те, що суд не звернув уваги на те, що зобов`язання виникають з актів цивільного законодавства, разом з тим, рішення суду не є таким актом, а лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин та констатує в них ясність та визначеність. Крім того, ОСОБА_3 посилається на недоведеність позивачем порушення його прав, а також неправильно обраний спосіб захисту. ОСОБА_3 також посилається на те, що судом першої інстанції помилково не було застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

22.02.2024 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача.

22.02.2024 від апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його хворобою.

Враховуючи, що справа тривалий час перебуває на розгляді у суді, матеріали справи містять необхідні докази для її вирішення, апеляційний суд вирішив відмовити в задоволенні клопотання апелянта та розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Однак, суд першої інстанції приймаючи вказане рішення, не звернув увагу на те, що відповідач належним чином про розгляд справи, призначений на 25.02.2021 не був повідомлений, матеріали справи не містять судових повісток про вручення йому поштового повідомлення.

Отже, при розгляді справи були порушені норми процесуального права, оскільки судом розглянута справа за відсутністю відповідача, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що є безумовною підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.01.2013 у справі № 2-275/11 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа: Крижанівська сільська рада Комінтернівського району Одеської області, про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, про встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено частково. Виділено у приватну власність ОСОБА_1 в натурі 7,25 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 22/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 64113,00грн.

26.03.2013 Комінтернівським районним судом Одеської області видано виконавчий лист у справі №2-275/11 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 22/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 64113,00грн.

10.05.2018 державним виконавцем Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Івановим І.В. повернуто виконавчий лист №2-275 виданий 26.03.2013 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц (провадження N 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі N6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі N 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Нормами Конституції України (ст. ст. 124, 129) і ЦПК України (ст. 18) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, а саме статтею 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за невиконання рішення суду у вигляді інфляційних втрат та 3% річних.

Як зазначено вище, рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.01.2013 встановлено наявність грошового зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , а саме за 22/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 64 113,00грн., яка станом на час звернення до суду з даним позовом не сплачена відповідачем.

Повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення не впливає на вирішення даного спору, оскільки в добровільному порядку станом на час звернення до суду з даним позовом рішення, яке вступило в законну силу не виконано, борг не сплачений, що також не заперечується стороною відповідача.

В постанові від 08 листопада 2019 року у справі N 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду, вказала, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Вказане обмеження не пов`язане із поданням заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яке є підставою для відмови у задоволенні позову, а лише встановлює певні часові проміжки, за які кредитор має право на стягнення з боржника заборгованості, що пов`язана із невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язання.

На підставі викладеного, штрафні санкції згідно ст. 625 ЦК України, підлягають сплаті за останні три роки, які передували подачі позову.

Апеляційний суд враховує, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, а тому приймає до уваги заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за період з 20/03/2016 до 20/03/2019 у розмірі 26 590,28 грн., розрахунок, яких здійснюється за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період IIc (103,50 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (99,90 : 100) x (99,70 : 100) x (101,80 : 100) x (102,80 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (101,00 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x = 1.41474082

Інфляційне збільшення:

64 113,00 x 1.41474082 - 64 113,00 = 26 590,28 грн.

Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 20/03/2016 до 20/03/2019 у розмірі 5 771,31 грн. за формулою:

Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення.

Період прострочення грошового зобов`язання: Кількість днів у періоді Сума

з 20/03/2016 до 31/12/2016

64 113,00 x 3 % x 287 : 366 : 100 287 1 508,23 грн.

з 01/01/2017 до 20/03/2019

64 113,00 x 3 % x 809 : 365 : 100 809 4 263,08 грн.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Слід враховувати, що неустойка за своєю природою є одним з видів забезпечення виконання зобов`язання, як це зазначено в ст. 546 ЦК України, таким чином метою застосування неустойки є не просто відповідальність за порушення зобов`язання, а стимулювання порушника до виконання такого.

На відміну від ст. 625 ЦК України неустойка може мати місце тільки у випадку укладення правочину у письмовій формі, а у випадку її недодержання правочин, щодо забезпечення виконання зобов`язання буде нікчемним (ст. 547 ЦК України).

Враховуючи, що підставою позову є невиконання відповідачем рішення суду про стягнення грошової компенсації за частину домоволодіння, в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання вказаного зобов`язання слід відмовити за безпідставністю.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 25.02.2021 скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 в особі правонаступника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 26 590 грн, 3% річних в розмірі 5771,31 грн, судові витрати в розмірі 1780 грн.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 04.03.2024

Головуючий: Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева