Дата документу 05.03.2024 Справа № 335/5334/23
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №335/5334/23 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютіна П.В.
Провадження № 22-ц/807/529/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про захист прав споживача, про визнання споживачем та визнання типового договору укладеним, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про захист прав споживача, про визнання споживачем та визнання типового договору укладеним.Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року справа була передана до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить зміст Витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, Довідка з реєстру речових прав на нерухоме майно. Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному вебсайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікується на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу,і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору. Згідно приписів п. 2 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494 «Про затвердження Кодексу газорозподільних систем», встановлено направити супровідні листи разом із заявою-приєднанням до договору розподілу природного газу всім споживачам (у тому числі побутовим), підключеним до газорозподільних систем, протягом двомісячного строку з дня набрання чинності цією постановою відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем. Таким чином, з 27 листопада 2015 року нормативно, та в імперативному порядку чітко врегульоване питання оформлення взаємовідносин між споживачами (зокрема власниками домоволодінь) та постачальниками відповідної комунальної послуги газопостачання. Жодних листів разом із заявою-приєднанням до договору розподілу природного газу від відповідача до позивача за цим позовом з метою врегулювання питань газопостачання за вказаною адресою, а саме: АДРЕСА_1 не надходило.

Крім того, відповідач намагається безпідставно надати статус споживача за власною послугою за вищевказаною адресою іншій людині, про що свідчить зміст Протоколу засідання комісії №2743 з розгляду актів про порушення Кодексу ГРМ АТ «Запоріжгаз» від 29 жовтня 2021 року, щодо розгляду Акту про порушення кодексу ГРМ №ZP 000217 від 20 вересня 2021 року.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просила суд:

Визнати факт порушення (триваючим порушенням) з 27 січня 2016 року АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» у правовідносинах з газопостачання до домоволодіння яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме приписів п. 2 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494 «Про затвердження Кодексу газорозподільних систем», а саме:

невиконання відповідачем по відношенню до позивача у повному обсязі обов`язку якого визначено імперативними приписами абзацу 3 п. 2 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №24794 «Про затвердження газорозподільних систем».

Визнати ОСОБА_1 , як власника нерухомого майна, яка на законних підставах володіє та користується об`єктом, є споживачем з 27 січня 2016 у послузі з розподілу газу (газопостачання) домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах договору розподілу природного газу що відповідає Типовому договору розподілу природного газу затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2498 (зі змінами та доповненнями).

Визнати укладеним з 27 січня 2016 року Договір з розподілу газу (газопостачання) до домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», на умовах, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2498 (зі змінами та доповненнями).

Судові витрати пов`язані з розглядом справи покласти на відповідача за цим позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам. Дії відповідача є протиправними, а тому позовні вимоги мають бути задоволені в повному обсязі. Висновки суду не відповідають нормам Закону України «Про захист прав споживачів». ОСОБА_1 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , фактично користується послугами з розподілу газопостачання. Посилається на невиконання відповідачем по відношенню до неї обов`язку якого визначено імперативними приписами п. 2 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494 «Про затвердження Кодексу газорозподільних систем» щодо не направлення їй заяви-приєднання до договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу. Вимога про визнання укладеним договору в судовому порядку у запропонованій позивачем редакції не суперечить способам захисту, визначеним п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Посилаючись на Протокол засідання № 2743 з розгляду актів про порушення Кодексу ГРМ АТ «Запоріжгаз» від 29 січня 2021 року щодо розгляду Акту по порушення кодексу ГРМ №ZP 000217 від 20 вересня 2021 року, вважає, що відповідач намагається безпідставно надати статус споживача за власною послугою за вищезазначеною адресою іншій особі ОСОБА_2 ..

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 302 800 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 100 = 302 800 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до пункту 5 ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Встановлено, що позов не містить вимог майнового характеру. Предметом позову в цій справі є захист прав споживачів, визнання споживачем та визнання типового договору укладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, зазначена справа відповідно до ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що об`єкт за адресою : АДРЕСА_1 в установленому законом порядку підключено до газорозподільної системи АТ «Запоріжгаз», споживачем якого є ОСОБА_2 на підставі договору № 8859 від 27 травня 2006 року, який укладено на підставі заяви останньої від 27 травня 2006 року. З 01 грудня 2015 року набрала чинність постанова НКРЕП № 2498 «Про затвердження типового договору розподілу природного газу» і з цього часу відносини між споживачем ОСОБА_2 та газорозподільним підприємством АТ Запоріжгаз регулюються Типовим договором розподілу природного газу, що документально підтверджено споживання природного газу за зазначеним об`єктом, встановлення побутового лічильника газу після повірки, споживачеві ОСОБА_2 , як суб`єкту ринку природного газу було присвоєно персональний ЕІС код № 56ХМ14А293584266. Позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів про звернення до Оператора ГРМ та надання переліку документів щодо укладення з нею, як власником домоволодіння за вищезазначеною адресою нового договору на приєднання відповідно до умов Кодексу ГРМ, що передбачено пунктом 4 глави 1 розділу 1 Кодексу ГРМ, як і не надано доказів про відмову відповідача в укладені нового договору розподілу природного газу. Отже, самим позивачем, як власником нерухомого майна не дотримано вимог щодо звернення до Оператора ГРМ про внесення змін до персоніфінікованих даних та укладення нового договору розподілу природного газу, тому суд відмовив у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується , виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28 грудня 2002 року, зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришин Г.Г., реєстровий номером 3819, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та ін., за №332779337, сформованого 18 травня 2023 року (а.с.13).

Право власності зареєстровано Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 14 лютого 2003 року, номер запису 36635, в книзі 242, про що видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу № 44155 (а.с.8).

Відповідно до Свідоцтва про шлюбу серії НОМЕР_1 виданого Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, 05 вересня 2019 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 , про що зроблено відповідний актовий запис №607 (а.с.12),

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 27 травня 2006 року, остання просила ВАТ «Запоріжгаз» укласти з нею договір на постачання природного газу, оскільки будинок ( АДРЕСА_1 ) оформлений на її неповнолітню доньку ОСОБА_5 , а вона є її опікуном, своєчасну оплату за використаний природній газ гарантує (а.с.28).

Відповідно до Договору №8859 від 27 травня 2006 року про надання послуг газопостачання, укладеного між ВАТ «Запоріжгаз» та ОСОБА_2 , остання є споживачем природного газу за об`єктом споживання: АДРЕСА_1 (а.с.29-32).

Відповідно до Акту №027085 встановлення побутового лічильника газу після повірки від 11 грудня 2015 року, складеного ВАТ «Запоріжгаз» про те, що в установленому законодавством порядку за об`єктом споживання: АДРЕСА_1 , в присутності ОСОБА_2 та засвідчений її підписом було встановлено лічильник газу «Magnol»G4 зав. №5744406, 1995 року виготовлення, зафіксовані показання лічильника природного газу «46806,1», та відповідно до персоніфікованих даних, споживачеві, як суб`єкту ринку природного газу було присвоєно персональний ЕІС-код №56ХМ14А293584266 (а.с.33).

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади за №2023/003758174 від 16 травня 2023 року, Запорізька територіальна громада повідомляє, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08 червня 1990 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11).

Відповідно до Протоколу засідання комісії №2742 з розгляду актів про порушення кодексу ГРМ АТ «Запоріжгаз» від 29 жовтня 2021 року, комісія відповідача розглянувши Акт про порушення ZP000217 від 20 вересня 2021 року, протокол №001714 від 20 вересня 2021 року, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , було порушення несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ, позаштатний режим роботи ЗВТ, де споживачем є ОСОБА_2 за о/р НОМЕР_2 (а.с.14).

Причиною виникнення спору в даній справі стали питання наявності чи відсутності підстав для визнання Договору укладеним з 27 січня 2016 року на умовах типового договору розподілу природного газу затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 20 вересня 2015 року № 2498 ( із змінами та доповненнями), до домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , між позивачем ОСОБА_6 та АТ « Оператор газорозподільної системи Запоріжгаз»

Відповідно до ст. 11 ЦПК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З наведеного слідує, що суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно з частиною першою статті 292, статтею 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або письмово ( електронній формі). Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до положень статті 633 ЦК України публічний договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж продавцю товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться ( роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати перевагу одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, якщо обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Відповідно до положень ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір ( оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір може містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у ролі її прийняття.

Відповідно до положень ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцент) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору ( відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції від 24.06.2004 N 1875-IV) порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства, та пунктом 1 частини третьої статті 20 вказаного Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Вказані норми кореспондуються з положеннями частин першої, другої статті 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції від 09.11.2017 N 2189-VIII), якими передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Правовідносини між газорозподільними підприємствами та споживачами природного газу (населенням) урегульовано Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2494, Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2496 (далі- Правила № 2496), Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498 ( далі типовий договір № 2498), Типовим договором № 2500, а також іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 3 Розділу 1 Правил постачання природного газу постачання природного газу побутовим споживачам здійснюються за договором, який має відповідати типовому договору постачання природного газу побутовим споживачам, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому законом порядку.

Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам, що затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року N 2500, та Типовий договір розподілу газу, що затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року N 2498, є публічними і регламентують порядок та умови постачання природного газу споживачу як товарної продукції постачальником.

Відповідно до пункту 2 розділу III Правил постачання природного газу постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором, які є однаковими для всіх побутових споживачів України.

За договором постачання природного газу постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.

Пунктом 4 розділу III Правил постачання природного газу визначено, що для забезпечення приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам усіх діючих побутових споживачів, об`єкти яких знаходяться в межах закріпленої території постачальника із спеціальними обов`язками, останній в установленому порядку надсилає кожному побутовому споживачу заяву-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам з персоніфікованими даними щодо споживача та його об`єкта за формою, встановленою додатком 1 до Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року N 2500, разом із супровідним листом за формою, встановленою додатком 2 до Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року N 2500.

За відсутності зауважень до персоніфікованих даних у заяві-приєднанні та її змісту побутовий споживач зобов`язаний підписати заяву-приєднання та повернути один її примірник постачальнику. Якщо споживач не повернув постачальнику заяву-приєднання, фактом згоди споживача про приєднання до умов договору (акцептування заяви-приєднання) є сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ, а щодо постачальника із спеціальними обов`язками - і факт фактичного споживання природного газу після офіційного опублікування договору таким постачальником відповідно до вимог цих Правил, що має підтверджуватися документально, за умови, що у споживача відсутній інший діючий постачальник.

Згода споживача про приєднання до умов договору підтверджується фактом споживання природного газу, визначеного Оператором ГРМ згідно пункту 13 розділу III Правил.

Згідно з п. 4 гл.3 розділу V1 Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу між оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікується на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

П.5 гл. 3 розділу V1 Кодексу ГРМ визначено, що для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його об`єкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) до типового договору розподілу природного газу. Персоніфіковані дані мають бути достатніми для проведення розрахунків та визначення об`єму споживання природного газу, зокрема мають містити присвоєний споживачу персональний ЕІС- код як суб`єкта ринку природного газу та за необхідності ЕІС- код його точки (точок) комерційного обліку, величину приєднаної потужності об`єкта споживача та перелік комерційних вузлів обліку (за їх наявності).

У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до оператора ГРМ письмову заяву про приєднання розподілу природного газу на його об`єкт.

Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема проведення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункту 7 глави 3 розділу IV Кодексі ГРМ).

Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01.11.2021 у справі №591/4825/20 (провадження №61-11470св21).

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 01 липня 2015 року Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на підставі ліцензії з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ газу серія АЕ № 642479 здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності та користуванні, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Відповідно за вказаним в розумінні Закону України «Про ринок природного газу», Кодексу газорозподільних систем АТ «Запоріжгаз» серед, суб`єктів ринку природного газу, кваліфікується як Оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та ін., за №332779337, сформованого 18 травня 2023 року ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28 грудня 2002 року, зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришин Г.Г., реєстровий номером 3819(а.с.13).

Право власності зареєстровано Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 14 лютого 2003 року, номер запису 36635, в книзі 242, про що видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу № 44155 (а.с.8).

Проте, споживачем природного газу за об`єктом споживання: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , що вбачається з договору №8859 про надання послуг з газопостачання від 27 травня 2006 року, який був укладений на підставі заяви останньої від 27 травня 2006 року та Правил №2246, що були чинні на той час. У зв`язку з чим ОСОБА_2 був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_3 . Даний договір був неодноразово пролонгований (а.с.28-33).

Сукупність даних ознак вказує на наявність відносин між ОСОБА_2 та відповідачем як між оператором газорозподільної системи/постачальником газу і споживачем послуги.

З 01 грудня 2015 року набрала чинність Постанова НКРЕКП №2498 «Про затвердження типового договору розподілу природного газу», з цього часу відносини між споживачем ОСОБА_2 та Газорозподільним підприємством АТ «Запоріжгаз» регулюються Типовим договором розподілу природного газу.

На об`єкті споживання за адресою: АДРЕСА_1 , споживач ОСОБА_2 отримувала технічний доступ до ГРМ, зазначений об`єкт в законному порядку був підключений до газорозподільної системи, було встановлено лічильник газу «Magnol» G4 зав. №5744406, 1995 року виготовлення, про що 11 грудня 2015 року представниками АТ «Запоріжгаз» в присутності ОСОБА_2 складено Акт №027085 встановлення побутового лічильника після повірки та засвідчені особистим її підписом зафіксовані показання лічильника природного газу «468006.1», та відповідно до персоніфікованих даних, споживачеві, як суб`єкту ринку природного газу присвоєно персональний ЕІС-код №56ХМ14А293584266.

Таким чином, установивши, що Оператором газорозподільної системи «Запоріжгаз» на території Запорізької області на підставі відповідної ліцензії є АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», а ОСОБА_2 є споживачем послуг природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно до персоніфікованих даних, споживачеві, як суб`єкту ринку природного газу присвоєно персональний ЕІС-код №56ХМ14А293584266., фактично споживає природний газ та сплачує його вартість, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про існування між ОСОБА_2 та АТ «Запоріжгаз» договірних правовідносин, оформлених шляхом приєднання побутового споживача до Типового договору розподілу природного газу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі №161/11800/19, постанова Верховного Суду від 01.11.2021 року у справі №591/4825/20).

Згідно з пунктом 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ споживач природного газу (споживач) - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ Оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу.

Якщо за необхідності реконструкції чи технічного переоснащення вже підключеного до ГРМ об`єкта, у тому числі в результаті зміни форми власності чи власника цього об`єкта, виникає необхідність збільшення технічної (пропускної) потужності ГРМ в точці приєднання (збільшення типорозміру лічильника газу) або її перенесення, з новим чи діючим власником об`єкта має бути укладений новий договір на приєднання відповідно до умов цього Кодексу.

Такі висновки також узгоджуються з правовою позицією Касаційного цивільного суду Верховного Суду викладеної у постанові від 17.02.2021 року у справі № ЄУН 626/1739/17.

Встановивши, що між ОСОБА_2 та АТ «Запоріжгаз» було укладено договір, який не розірвано, АТ «Запоріжгаз» забезпечував та забезпечує цілодобовим доступом до газорозподільної системи домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 є санкціонованим споживачем та користувачем природного газу за вищезазначеною адресою.

Водночас в разі внесення змін до персоніфікованих даних та укладення договору розподілу природного газу, у випадку зміни форми власності чи власника цього об`єкта, ОСОБА_1 як власник житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до вищезазначених норм Кодексу ГРМ повинна була звернутися до АТ «Запоріжгаз» із заявою саме про укладення з нею нового договору на приєднання відповідно до умов цього Кодексу.

ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами як звернення до АТ «Запоріжгаз» з пропозицією укладення з нею нового договору на приєднання із наданням відповідних документів, так і відмови останнього від укладення цього договору, тобто позивачем не доведено порушення його права, яке б підлягало судовому захисту, оскільки лише у випадку відмови від укладення нового договору на приєднання відповідно до умов Кодексу ГРМ у останньої, виходячи з положень статей 3, 6, 12-15, 16, 20, 360, 640, 642, 643 ЦК України, може виникати підстава для звернення до суду з позовом про захист порушеного права.

Таким чином, вбачається, що в діях оператора АТ «Запоріжгаз» дотримані договірні відносини між споживачами природного газу з надання послуг за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні будь-які порушення вимог нормативних актів на ринку природного газу, а не дотримання саме власником вищезазначеного нерухомого майна ОСОБА_1 вимог щодо звернення до Оператора ГРМ про внесення змін до персоніфікованих даних та укладення договору розподілу природного газу, у випадку зміни форми власності чи власника цього об`єкта, не тягне за собою будь-яких юридичних наслідків для Оператора ГРМ.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх цивільних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у даному випадку відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, в тому й числі в частині визнання укладеним з 27 січня 2016 року договору з розподілу газу до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 між позивачем ОСОБА_1 та АТ «Оператор Газорозподільної Системи Запоріжгаз» на умовах, що відповідає типового договору.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду під час апеляційного провадження.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 05 березня 2024 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.