справа № 761/4289/23
провадження № 22-ц/824/5500/2024
головуючий у суді І інстанції Юзькова О.Л.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Адміністрації Державної прикордонної служби України та Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 5 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Адміністрація Державної прикордонної служби України про скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Адміністрація Державної прикордонної служби України про скасування розпорядження.

В обґрунтування позову вказував, що розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 червня 2018 року № 343 «Про виключення квартир із числа службових» квартира АДРЕСА_1 , яка надана в користування позивача та його сім`ї виключена із числа службового житла за клопотанням Адміністрації Держприкордонслужби. Разом з тим, як стало відомо позивачу, за розпорядженням відповідача від 27 серпня 2019 року № 661 «Про внесення змін до розпоряджень Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації було визнано таким, що втратив чинність п.п. 1.1. п. 1 Розпорядження № 343, який містить положення про виключення займаного позивачем житла з числа службового.

Позивач вважав такі дії порушенням його права, що можуть потягти за собою наслідки у виді виселення без надання іншого житла, та порушення його прав як ветерана і учасника бойових дій. За таких обставин просив суд скасувати розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 серпня 2019 року № 661 «Про внесення змін до розпоряджень Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації».

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 5 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Адміністрація Державної прикордонної служби України про скасування розпорядження задоволено частково.

Скасовано розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 серпня 2019 року № 661 «Про внесення змін до розпоряджень Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації» в частині визнання таким, що втратив чинність підпункт 1.1. пункту 1 розпорядження від 19 червня 2018 року № 343 «Про виключення жилих приміщень з числа службових» щодо виключення з числа службових приміщень організацій, підприємств та установ трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 ; в частині визнання таким, що втратило чинність розпорядження від 19 квітня 2019 року № 314 «Про виключення жилого приміщення з числа службового житла» щодо виключення з числа службового житла трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник Адміністрації Державної прикордонної служби України - Бєляєв В.М. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідно до статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 серпня 2019 року № 661 «Про внесення змін до розпоряджень Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації» розпорядження від 19 квітня 2019 року №314 «Про виключення жилого приміщення з числа службового житла» визнано таким, що втратило чинність, а тому відповідач видаючи спірне розпорядження діяв згідно чинного законодавства та жодним чином не порушив охоронюваних законом прав та інтересів позивача, а висновок суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача підстав для скасування спірного розпорядження суперечить чинному законодавству та обставинам справи.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - Горбенко І.М. також звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховано зміст розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 серпня 2019 року № 661 «Про внесення змін до розпоряджень Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації», з якого вбачається, що воно видано відповідно до ст.ст. 6, 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2011 року № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень», на підставі клопотання Адміністрації Державної прикордонної служби України від 8 серпня 2019 року за № 0.721-7654/0/6-19-Вих, враховуючи пропозиції громадської комісії з житлових питань при Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації (протокол від 22 серпня 2019 року № 15).

Також вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги розпорядження виконавчого органу Київської Міської ради (Київської державної адміністрації) від 31 січня 2011 року № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень», відповідно яким районним в місті Києві державним адміністраціям доручено реалізовувати окремі повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), надані виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», іншими актами законодавства згідно з Додатками 1 -11, зокрема серед іншого до відання районних в місті Києві державних адміністрацій у галузі житлово-комунального господарства належить прийняття рішень про включенняжилих приміщень до числа службових та виключення їх із числа службових.

29 січня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Шовкуна С.І., в якому він просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує на помилковість доводів апеляційних скарг, що відповідач мав безумовно виконати будь-які клопотання Адміністрації Держприкордонслужби, як власника житла, оскільки такі твердження жодним чином не пов`язані з засадничими положеннями законодавства: чинне законодавство чітко визначає підстави та умови надання житлу статусу службового, і не містить жодної можливості для його ігнорування, у тому числі й таким способом, як скасування свого попереднього розпорядження про зняття статусу службового.

Вказує, що в зазначеному житлі проживає родина позивача, а тому, вказане житло не є вільним, як того вимагає законодавство, і надання такому житлу статусу службового в будь-який спосіб буде становити порушення закону.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Адміністрації Державної прикордонної служби України та Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - адвокат Бєляєв В.М. підтримав апеляційні скарги та доводи, викладені в них, просив скасувати рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Шовкун С.І. просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є особою звільненою з військової служби на підставі наказу № 20-ОС від 10 січня 2020 року голови Державної прикордонної служби України, та користувачем квартири АДРЕСА_1 .

Так, як свідчать матеріали справи, 11 січня 2018 року Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією прийнято розпорядження № 4 «Про включення жилих приміщень до числа службового житла», яким включено до числа службових жилих приміщень Державної прикордонної служби України, серед інших трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення прийняте на підставі клопотання Державної прикордонної служби України від 20 грудня 2017 року № 0.721-11904/0/6-17 та враховуючи пропозиції громадської комісії з житлових питань при Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації (протокол від 4 січня 20218 року № 1).

В подальшому, а саме 19 червня 2018 року відповідачем видано розпорядження № 343 «Про виключення жилих приміщень з числа службового житла» відповідно до якого квартира, користувачем якої є ОСОБА_1 , на підставі клопотань Державної прикордонної служби України від 18 травня 2018 року №№ 0.721-4793/0/6-18, 0.721-4794/0/6-18, Міністерства оборони України від 29 травня 2018 року № 303/25/-3208, враховуючи, що відпала потреба у використанні жилих приміщень як службових, та пропозиції громадської комісії з житлових питань при Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації (протокол від 7 червня 2018 року № 11), яким квартиру АДРЕСА_1 виключено з числа службових жилих приміщень організацій, підприємств та установ.

В свою чергу 27 серпня 2019 року Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією на підставі клопотання Адміністрації державної прикордонної служби України від 8 серпня 2019 року № 0.721-7654/0/6-19-Вих та з урахуванням пропозиції громадської комісії з житлових питань при Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації (протокол від 22 серпня 2019 року № 15) визнано таким, що втратив чинність: підпункт 1.1. пункту 1 розпорядження від 19 червня 2018 року № 343 «Про виключення жилих приміщень з числа службового житла» та розпорядження від 19 квітня 2019 року № 314 «Про виключення житлового приміщення з числа службового житла».

Звертаючись до суду із позовом про скасування розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 серпня 2019 року № 661 «Про внесення змін до розпоряджень Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації», позивач посилався на порушенням його прав, що можуть потягти за собою наслідки у виді виселення без надання іншого житла, та порушення його прав як ветерана і учасника бойових дій.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що розпорядження, яким жиле приміщене, що перебуває у користуванні ОСОБА_1 було виключено із числа службових, порушує житлові права позивача, які підлягають захисту.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація є органом державної влади, що діє згідно із Законом України «Про місцеві державні адміністрації» та реалізує окремі делеговані їй повноваження виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації), визначені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації №121 від 31 січня 2011 року «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень».

Виходячи з приписів статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого самоврядування, делеговані їм відповідними радами.

Відповідно до норм статті 7 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» правовий статус місцевих державних адміністрацій встановлюється Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Місцеві державні адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України та постановами Верховної України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади вищого рівня, а районні державні адміністрації в Автономній Республіці Крим також рішеннями та постановами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, рішеннями Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їх повноважень.

Згідно з приписами статті 6 Закону України «Про місцеві державні «адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази. Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями посадовими особами та громадянами.

В свою чергу ч. 3 ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначено, що розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

За положеннями ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Пунктом 2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP (далі - Положення ), затвердженого постановою Ради Міністрів Української PCP від № 37, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується ( їх робочого місця).

Крім того, відповідно до пункту 3, 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Мінстрів УРСР від 4 лютого 1998 року № 17, в редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин, жиле приміщення включається до службових та виключається з числаслужбових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів на підставі клопотанням підприємства, установи, організації.

Відповідно до норм статті 4 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» правовою основою діяльності Державної прикордонної служби України Конституція України, Закон України "Про державний кордон України", цей Закон, інші закони України, видані на їх виконання акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Виходячи з норм статті 8 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» керівництво Державною прикордонною службою України та діяльністю центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, здійснює Голова Державної прикордонної служби України. Голова Державної прикордонної служби України несе персональну відповідальність за виконання завдань, покладених на Державну прикордонну службу України. Голову Державної прикордонної служби України призначає на посаду Президент України за поданням Прем`єр-міністра України та припиняє його повноваження на цій посаді. Голова Державної прикордонної служби України має заступників, які призначаються Президентом України за поданням Голови Державної прикордонної служби України.

Відповідно до підпунктів 30, 32 пункту 11 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 533, Голова Державної прикордонної служби України скасовує повністю чи в окремій частині акти органів Держприкордонслужби; підписує накази та директиви Адміністрації Держприкордонслужби.

Аналіз наведених положень Закону України «Про місцеві державні адміністрації» дає підстави вважати, що за органами державної адміністрації законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів державної адміністрації самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

У Рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

У пункті 5 мотивувальної частини цього Рішення йдеться про акти органів місцевого самоврядування, а не органів виконавчої влади.

Разом із тим, принцип неможливості скасування ненормативних правових актів після їх виконання, який сформульований у цьому Рішенні, не вичерпується застосуванням лише до суб`єктів певного виду, і спрямований на забезпечення гарантій стабільності суспільно-управлінських відносин загалом, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно застосовано у цій справі Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009.

У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункту 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), №10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), №35298/04, пункту 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).

Схожі висновки, викладені у постановах Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 522/20788/14-а, від 9 квітня 2020 року у справі № 814/926/17, від 5 травня 2022 року у справі № 591/3810/19, від 21 січня 2021 року у справі № 750/11678/19.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації № 343 від 19 червня 2018 року було ненормативним правовим актом, яким було вирішено питання статусу житла, яким користується позивач, він був реалізований, а отже вичерпав свою дію і не може бути скасований чи змінений органом місцевого самоврядування, що узгоджується з висновками вищенаведеного рішення Конституційного Суду України (п. 5 рішення), а тому у відповідача не було підстав для скасування розпорядження щодо визначення статусу квартири АДРЕСА_3 .

При цьому, з часу зміни статусу спірного житла, користувачем якого є позивач, зі службового на житлове за ініціативою Державної прикордонної служби України, позивач у порядку цивільного судочинства набув право захисту від порушення його прав на житло, яке вже не є службовим.

З урахуванням меж вимог цього позову, законність виключення спірного майна з числа службових оскаржена заінтересованими особами не була та не є предметом цього спору. Відповідачами у цій справі також не спростовано доводи позову позивача про те, що до службового приміщення можуть бути включені виключно вільні приміщення, яким не є спірне приміщення.

Отже, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що скасування пункту розпорядження, яким жиле приміщене, що перебуває у користуванні ОСОБА_1 було виключено із числа службових, порушує житлові права позивача, які підлягають захисту.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Адміністрації Державної прикордонної служби України та Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 5 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба