Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретарів - Булгакової Є.І., Стрижеуса В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД-УКБ», треті особи: Київська міська державна адміністрація, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про зобов`язання вчинити дії, -

у с т а н о в и в :

15.12.2022 року позивачі звернулись до суду із позовом до відповідача про зобов`язання вчинити дії, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просять: зобов`язати відповідача укласти з позивачами основний договір про відселення та компенсацію у зв`язку з відселенням щодо квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача укласти з позивачами акт прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача видати позивачам технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача видати позивачам витяг зі списку покупців і підтвердження того, що позивачі отримають у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . 12.04.2016 року між відповідачем та позивачами був укладений попередній договір про відселення та компенсацію згідно із Законом України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду». За цим договором відповідач взяв на себе зобов`язання відселити позивачів з квартири АДРЕСА_2 до квартири АДРЕСА_1 . Позивачі з моменту укладення попереднього договору взяли на себе зобов`язання не здійснювати жодних дій направлених на перешкоджання забудови земельної ділянки на розі вулиць АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 у Дніпровському районі м. Києва, зачекати завершення будівництва будинку АДРЕСА_3 та відселення зі свого будинку. Будівництво будинку АДРЕСА_3 завершене ще у 2019 році. Згідно Додатку №1 до попереднього договору відповідач повинен був розпочати в квартирі АДРЕСА_1 соціальний ремонт з серпня 2019 року, однак нічого зроблено не було. Із питанням невиконання відповідачем своїх зобов`язань позивачі 30.10.2019 року звертались до заступника голови КМДА та голови Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, які виступала гарантами виконання відповідачем своїх зобов`язань. З подібними зверненнями позивачі також звертались до міністра розвитку громад та територій України. Після отримання відповідей позивачі 25.11.2019 року повторно звернулись до відповідача з приводу виконання його зобов`язань за попереднім договором від 12.04.2016 року з додатками до нього. 27.01.2020 року між позивачами та відповідачем було підписано додаткову угоду №1 до попереднього договору, згідно якого відповідач зобов`язався провести соціальний ремонту у квартирі не пізніше 2 кварталу. 15.07.2020 року позивачі направили на адресу відповідача пропозицію щодо укладання основного договору про відселення та компенсацію у зв`язку з відселенням, однак чіткої відповіді на пропозицію не отримали. 03.08.2020 року позивачі звернулись до голови КМДА із проханням допомогти вирішити питання виконання відповідачем своїх зобов`язань за попереднім договором, додатком №1 та додатковою угодою №1. У своєму листі від 18.09.2020 року відповідач зазначив, що завершення виконання оздоблювальних робіт у квартирах передбачених для відселення планується одночасно із завершенням будівництва житлового будинку АДРЕСА_4 та введенням його в експлуатацію. Аналогічне викладене і у листі відповідача від 26.10.2020 року. Позивачі систематично ставали ініціаторами переговорів та намагались врегулювати спірні питання з відповідачем шляхом направлення останньому листів та звернень. 28.10.2020 року позивачі звернулись до відповідача із листом у якому зазначили, що ними виконані всі істотні умови попереднього договору, додатку №1 до цього договору та додаткової угоди №1, у зв`язку із чим просили і відповідача виконати свої зобов`язання за даними документами. У своєму листі від 07.12.2020 року відповідач зазначив, що питання відселення мешканців будинку АДРЕСА_5 можливо буде розглядатись одночасно із завершенням будівництва житлового будинку АДРЕСА_4 та введенням його в експлуатацію. 04.06.2021 року позивачі вчергове звернулись до відповідача з проханням виконати свої зобов`язання. Своїм листом від 07.07.2021 року відповідач повідомив, що реконструкція та забудова мікрорайону здійснюється за рахунок залучених коштів інвесторів і у зв`язку з відсутністю іншого фінансування відселення мешканців здійснюється почергово. Проте процедури відселення позивачів так і не відбулось. Сторона позивачів посилається на положення ст.ст. 626, 628, 629, 631, 635 ЦК України та зазначає, що зі свого боку позивачі виконали умови попереднього договору, додатку №1 та додаткової угоди №1, а саме: вживали заходи щодо врегулювання спірних питань шляхом переговорів; намагались вирішити суперечки та розбіжності в добровільному порядку; звертались багаторазово з офіційними заявами та зверненнями для врегулювання даного питання. Натомість відповідач, зі свого боку, взяті на себе зобов`язання не виконав. Відповідач не пізніше червня 2020 року зобов`язаний був підписати всю передбачену попереднім договором, додатком №1 та додатковою угодою №1 документацією, укласти з позивачами основний договір про відселення та компенсацію у зв`язку з відселенням та видати технічний паспорт на квартиру для належного оформлення права власності.

Ухвалою суду від 20.12.2022 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 18.01.2023 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Ухвалою суду від 20.02.2023 року задоволені клопотання представників сторін і суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 26.06.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 26.06.2023 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 31.01.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

21.02.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що попередній договір між сторонами у справі був укладений, в тому числі, на підставі розпорядження КМДА №850 від 24.05.2004 року. Вказаним розпорядженням відповідачу надано дозвіл виступити замовником проектування, реконструкції та забудови території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською у Дніпровському районі м. Києва. Підпунктом 5.6 п. 5 розпорядження передбачено, що відповідач здійснює реконструкцію та забудову території мікрорайону за рахунок залучених коштів інвесторів. У зв`язку з відсутністю іншого фінансування відселення мешканців проводилося почергово, відповідно до доцільності будівництва житлових будинків, дороги і благоустрою територій за наявності вільної, готової до заселення житлової площі. Проте, на теперішній час відселення мешканців призупинено у зв`язку з поновленням дії наказу Головного управління охорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) №23 від 04.05.2006 «Про занесення комплексу історичної забудови мікрорайону «Соцмістечко» в межах АДРЕСА_6 до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини», у тому числі будинок позивачів АДРЕСА_5 віднесено до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини. Отже, будинок, з якого позивачі вимагають свого відселення, не може бути знесений. Додаткових руйнівних пошкоджень будинок не зазнав. Поскільки будинок не може бути знесений, подальша реконструкція мікрорайону є неможливою, і у відповідача відсутній обов`язок відселити позивачів. Крім того, житловий будинок позивачів знаходиться за межами земельної ділянки № НОМЕР_1 у складі проекту реконструкції та забудови території мікрорайону. Відселення мешканців мікрорайону призупинене і через відсутність детального плану території комплексної реконструкції масиву Соцмістечко, що зумовило не надання відповідачу протягом останніх 5 років нових земельних ділянок у межах мікрорайону «Соцмістечко», що в свою чергу стримує подальшу реконструкцію мікрорайону. Позивачі мають місце для проживання, мають право використовувати свою квартиру АДРЕСА_2 для власного проживання, членів своєї родини та розпоряджатися нею на власний розсуд. Віднесення будинку позивачів до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини та відсутність затвердженого детального плану території комплексної реконструкції масиву Соцмістечко зумовили неможливість виконання відповідачем подальшої реконструкції мікрорайону та є істотними змінами обставин, якими керувався відповідач укладаючи попередній договір, адже відповідач не зможе отримати фінансовий результат, який очікував отримати від реалізації плану реконструкції. Відповідач вважає, що попередній договір не підлягає виконанню, оскільки він був укладений на підставі Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» дія якого не поширюється на об`єкти віднесені до щойно виявлених об`єктів культурної спадщини. Крім того, відповідач зазначає, що позивачі в порушення п. 1.2 попереднього договору 15.07.2020 року звернулись до Державної архітектурно-будівельної інспекції України з вимогою не надавати та не засвідчувати відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та не підтверджувати готовність до експлуатації об`єкту («Реконструкція та забудова території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською у Дніпровському районі м. Києва (Коригування 3 черги забудови мікрорайону. Будівництво житлових будинків на ділянці АДРЕСА_7 та АДРЕСА_7)» (4 пусковий комплекс, житловий будинок АДРЕСА_8 )», а також звернулись до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням не видавати відповідного розпорядження про присвоєння поштової адреси вказаному новозбудованому житловому будинку. Отже, в порушення п. 1.2. попереднього договору, позивачі перешкоджають забудові земельної ділянки на розі вулиць АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 в м. Києві. Також у відзиві на позовну заяву міститься заява сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Відповідач вказує, що враховуючи відсутність у попередньому договорі терміну укладення основного договору, застосуванню підлягає 1-річний строк з моменту укладення попереднього договору, тому основний договір мав бути укладений до 12.04.2017 року, а позивачі звернулись до суду більш ніж через 5 років.

09.05.2023 року до суду надійшли додаткові пояснення сторони відповідача, у яких зазначено, що на підставі наказу Головного управління охорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) №23 від 04.05.2006 року, будинок АДРЕСА_5 занесено до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини. На виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2012 року у справі №2-а-18174/11/2670 Головне управління охорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) своїм наказом №10/46-12 від 23.07.2012 року скасувало наказ №23 від 04.05.2006 року «Про занесення комплексу історичної забудови мікрорайону «Соцмістечко» в межах вулиць Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською у Дніпровському районі м. Києва до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини» з усіма додатками. На виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 28.05.2015 року у справі №2-а-18174/11/2670 Управління охорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) своїм наказом №10/34 від 24.07.2015 року скасувало наказ №10/46-12 від 23.07.2012 року «Про скасування наказу Головного управління охорони культурної спадщини від 04.05.2006 року №23». Відселення мешканців зупинене у зв`язку із поновленням дії наказу Головного управління охорони культурної спадщини від 04.05.2006 року №23, яким, у тому числі будинок позивачів, віднесено до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини. Міністерство культури та інформаційної політики України своїм листом від 23.11.2021 року повідомило, що (у тому числі) будинок АДРЕСА_5 має статус щойно виявленого об`єкту культурної спадщини. Щойно виявлені об`єкти культурної спадщини не можуть бути знесені і на них не поширюється дія Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду». Відповідач не мав змоги передбачити припинення реконструкції та забудови території мікрорайону у зв`язку із внесенням будинків до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, а якби міг це передбачити, то в жодному разі не укладав би попередній договір відселення.

24.05.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив зі змісту якої вбачається, що сторона позивачів підтримує раніше заявлені позовні вимоги та зазначає, що станом на 28.05.2015 року відповідачу, як учаснику справи №2-а-18174/11/2670, було відомо про те, що будинок позивачів віднесений до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, однак 15.12.2015 року він направив позивачам лист із пропозицією щодо відселення, а попередній договір про відселення та компенсацію був укладений 12.04.2016 року, отже відповідач запропонувавши позивачам відселення, завідомо ввів їх в оману. Не зрозуміло навіщо відповідач запропонував позивачам укласти попередній договір відселення та компенсації, якщо у відповідача не було впевненості у тому, що він як сторона у договірних відносинах, зможе виконати свою частину зобов`язань. Відповідач зобов`язаний був вирішити питання з відсутністю детального плану території комплексної реконструкції масиву Соцмістечко в межах проспектів Броварський, Соборності, Гагаріна, вулиць Г. Хоткевича (АДРЕСА_6), залізниця в Дніпровському районі м. Києва. З огляду на дату укладання з позивачами попереднього договору, відповідачу було відомо про те, що на будинок позивачів не поширюються положення ЗУ «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», отже відповідач ввів позивачів в оману, адже заздалегідь знав, що зобов`язання згідно укладеного попереднього договору він виконати не зможе. У тексті попереднього договору відсутня така істотна умова, як «строк виконання зобов`язань», тобто строк укладання основного договору, але у додатковій угоді №1 до попереднього договору сторони узгодили, що відповідач не пізніше 2 кварталу 2020 року зобов`язаний провести соціальний ремонт, передати майнові права на квартиру та забезпечити переселення позивачів. Таким чином, основний договір мав бути укладений не пізніше 2 кварталу 2020 року. Законодавством України строк дії попереднього договору не встановлений, строки позовної давності при зверненні до суду позивачами пропущені не були, а поведінка відповідача суперечить добросовісній та чесній практиці, оскільки не відповідає попереднім заявам та поведінці відповідача. У питанні строків позовної давності позивачі також посилаються на положення п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Також позивачі зазначають, що їх звернення від 15.07.2020 року являє собою одне з безрезультативних чергових звернень і не є проявом невиконання ними умов попереднього договору, як про це стверджує відповідач. Звіт про науково-технічну роботу обстеження 25 адміністративних та житлових будинків у Дніпровському районі м. Києва датований 2018 роком, тобто з моменту його складання пройшло близько 5 років. Вказане свідчить про те, що наразі стан будинку значно погіршився і відомості вказані у звіті 2018 року станом на 2023 рік не є актуальними.

13.06.2023 року до суду надійшли доповнення відповідача до додаткових пояснень у яких сторона відповідача зазначає, що 2015 році підприємство зверталось до Окружного адміністративного суду м. Києві із позовом щодо скасування наказу Управління охорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) №23 від 04.05.2006 року з усіма додатками, однак ухвалою суду від 12.08.2015 року, залишеною без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 01.10.2015 року, позовну заяву було залишено без розгляду, а ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження. У 2019 році підприємство також зверталось до Окружного адміністративного суду м. Києва, однак рішенням суду від 24.11.2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного від 26.04.2023 року, у задоволенні позову відмовлено. Отже, в період 2011-2023 рр. КП зверталось до різних судових інстанцій намагаючись у судовому порядку скасувати наказ Головного управління охорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) №23 від 04.05.2006 року.

04.09.2023 року до суду надійшли додаткові пояснення сторони позивача, у яких представник позивачів вказує, що позивачкою ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_3 16.12.2016 року був укладений з відповідачем договір №23/36 про відселення та компенсацію у зв`язку з відселенням, а також позивачкою ОСОБА_1 та позивачкою ОСОБА_2 з відповідачем 12.04.2016 року був укладений попередній договір про відселення та компенсацію у зв`язку з відселенням. На підставі рішення підприємства «Хімволокно» №062 від 14.06.1990 року квартира АДРЕСА_2 була розділена на дві частини, одна з яких була надана позивачці ОСОБА_1 та її родині, а інша частина залишена за ОСОБА_4 . У 2010 році позивачка ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 оформили право власності на свою частину квартири та отримали Свідоцтво про право власності на житло від 19.02.2010 року. У 2006 році власник другої частини квартири ОСОБА_4 помер і її успадкувала дружина померлого ОСОБА_5 . У 2009 році ОСОБА_4 померла і належну їй частину квартири успадкували позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідач надав в якості компенсації за належну позивачці ОСОБА_1 і її сину ОСОБА_3 частину квартири АДРЕСА_2 іншу квартиру по АДРЕСА_9 на виконання укладеного договору №23/36 від 16.12.2016 року про відселення та компенсацію у зв`язку з відселенням. Вказаний договір був виконаний з обох сторін 19.12.2016 року, після чого підприємство отримало майнові права на 34/100 квартири АДРЕСА_2 . Договір №23/36 від 16.12.2016 року про відселення та компенсацію у зв`язку з відселенням мав відношення тільки до 34/100 частин квартири АДРЕСА_2 та був укладений позивачкою ОСОБА_1 і її сином ОСОБА_3 , як власниками вказаної частини квартири. На іншу частину квартири (66/200) АДРЕСА_2 Договір №23/36 не розповсюджується. Для компенсації іншої частини квартири (66/200) відповідач зобов`язався надати однокімнатну квартиру у новобудові після закінчення її будівництва (кв. АДРЕСА_1 ), у зв`язку із чим між позивачами та відповідачем 12.04.2016 року був укладений попередній договір про відселення та компенсацію. Вказаний попередній договір пролонговано 27.01.2020 року шляхом підписання додаткової угоди №1. Після закінчення будівництва будинку АДРЕСА_3 відповідач зобов`язаний надати позивачам в якості компенсації їх частини (66/200) квартири АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_10 , тобто укласти основний договір про відселення та компенсацію у зв`язку з відселенням, забезпечити майнові права позивачів на цю квартиру та їх відселення.

В судовому засіданні представник позивачів підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та наступних заявах по суті справи і письмових поясненнях, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що позивачі були вимушені звернутись до суду, оскільки відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, чим порушує права позивачів. Відповідач вже передав одну квартиру, отже повинен виконати зобов`язання і по іншій квартирі. Представник вказує, що раніше відповідач не посилався на те, що будинок позивачів є культурною спадщиною, а знаходив інші відмовки.

Представник відповідача в судове засідання 31.01.2024 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Разом з тим, у судовому засіданні, в якому представник відповідача була присутньою особисто (22.08.2023 року), остання пояснила суду, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях. Представник вказувала, що попередній договір був укладений на підставі розпорядження КМДА №850 від 24.05.2004 року. Відповідач виступає замовником реконструкції, тобто має бути побудоване нове житло, в нього відселені мешканці, а їх будинки знесені для нової забудови. Проте, у 2006 році будинки, у тому числі будинок позивачів, віднесені до культурної спадщини. Відповідач в судовому порядку намагався виправити цю ситуацію, однак у 2015 році будинки знов віднесли до культурної спадщини. За таких умов відповідач не має права зносити будинки та здійснювати будівництво і відповідно не може укласти з позивачами основний договір. На теперішній час вже забрано і земельну ділянку, тож будувати не можливо. Представник вказувала, що відповідач до останнього мав надію, що в судовому порядку зможе вирішити питання скасування статусу будинків, як об`єктів культурної спадщини.

Представник третьої особи Київської міської державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності представника.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до листів відповідача на ім`я позивачів від 03.12.2015 року, відповідач запропонував позивачам відселення із займаної ними квартири АДРЕСА_2 на підставі положень ст. 12 ЗУ «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» у 1-кімнатну квартиру загальною площею 46,06 кв.м. у новозбудованому житловому будинку розташованому на земельній ділянці АДРЕСА_7 та АДРЕСА_7 (Т. 2, а.с. 154-155).

За змістом наявної в матеріалах справи копії листа відповідача на ім`я позивачки ОСОБА_1 від 15.12.2015 року, відповідач запропонував позивачці відселення з займаної нею квартири АДРЕСА_11 в новозбудованому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 (Т. 2, а.с. 34).

Своїм листом від 01.07.2015 року позивачі погодились на запропоноване відповідачем відселення (Т. 2, а.с. 153).

Як вбачається з матеріалів справи, 12.04.2016 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (Сторона 1) та КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (Сторона 2) був укладений Попередній договір про відселення та компенсацію згідно із Законом України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» у зв`язку із забудовою земельної ділянки на розі вулиць АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7, у Дніпровському районі м. Києва, керуючись розпорядженням КМДА від 24.05.2004 №850, ЦК України, ЖК УРСР, ЗУ «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду» (Т. 1, а.с. 10-11).

За змістом цього договору:

- п. 1.1. Сторони домовились щодо відселення Сторони 1 із квартири АДРЕСА_12 , загальною площею 28,17 кв.м., житлова площа 10,40 кв.м., кількість кімнат 1(одна), у квартиру АДРЕСА_13 , загальною площею 46,06 кв.м., житлова площа 18,67 кв.м., кількість кімнат 1(одна);

- п. 1.2. Сторона 1 приймає на себе зобов`язання та гарантує Підприємству, що з моменту підписання цього договору не здійснюватиме жодних дій направлених на перешкоджання забудови земельної ділянки на розі вулиць АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 у Дніпровському районі м. Києва та подальшого свого відселення;

- п. 2.1. Підприємство зобов`язується передати Стороні 1 майнові права на квартиру, визначену у п. 1.1. Договору;

- п. 2.2. Сторона 1 зобов`язується:

2.2.1. Знятися з реєстрації за адресою АДРЕСА_14 протягом 15 календарних днів з моменту повідомлення Підприємством про готовність до переселення та введення будинку, в якому розташована квартира визначена п. 1.1. Договору, в експлуатацію;

2.2.2. Зареєструватися за адресою квартири, наданої для переселення, протягом 15 календарних днів з моменту отримання права власності на квартиру визначеної у п. 1.1. Договору;

2.2.3. Здійснити фактичне звільнення квартири АДРЕСА_12 та переселитися до квартири АДРЕСА_13 протягом 15 календарних днів з моменту інформування Підприємством про можливість вселення та введення будинку, в якому розташована квартира визначена п. 1.1. Договору, в експлуатацію;

2.2.4. Укласти договір з житлово-комунальним господарством, обслуговуючим будинок, в якому знаходиться квартира АДРЕСА_1 та здійснювати оплату комунальних платежів з дати заселення до квартири;

2.2.6. Відмовитись від права власності на квартиру АДРЕСА_2 одночасно з отриманням права власності на квартиру, визначену у п. 1.1. Договору;

- п. 2.3. Сторони погодили, що заселення до квартири АДРЕСА_1 є можливим після виконання п.п. 2.1., 2.2.1.-2.2.4.;

- п. 2.4. Факт виселення та переселення Сторони 1 підтверджується підписанням Сторонами Акту про переселення та надання Стороною 1 нотаріально завіреної заяви про відсутність претензій до Підприємства щодо переселення;

- п. 2.7. Підприємство для оформлення права власності на квартиру надає Стороні 1 всі необхідні документи, передбачені чинним законодавством України;

- п. 3.1. У випадку невиконання Сторонами своїх зобов`язань, встановлених цим договором, сторони несуть відповідальність, встановлену чинним законодавством України;

- п. 4.1. Цей договір складено українською мовою у двох оригінальних примірниках, які за своєю правовою силою є однаковими для обох сторін та вступає у дію з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань;

- п. 4.2. Сторони зобов`язуються врегулювати всі спірні питання шляхом переговорів;

- п. 4.3. Суперечки та розбіжності, що залишилися невирішеними в добровільному порядку, сторони погодили, що вони підлягають вирішенню у суді;

- п. 4.9. Обсяг зобов`язань підприємства, встановлених цим договором обмежується обов`язком забезпечити переселення Сторони 1 до квартири АДРЕСА_1 , передати майнові права на квартиру визначену у п. 1.1. Договору, та зобов`язань визначених Додатком №1 даного Договору.

За змістом Додатку №1 до попереднього договору про відселення та компенсацію від 12.04.2016 року: 1. Підприємство зобов`язується передати Стороні 1 квартиру, визначену у п. 1.1. Попереднього договору про відселення та компенсацію згідно із Законом України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», з проведеним у квартирі Соціальним ремонтом; 2. Сторона 1 зобов`язується прийняти квартиру, визначену у п. 1.1. Попереднього договору про відселення та компенсацію згідно із Законом України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», та підписати акт виконаних робіт після проведення Соціального ремонту (Т. 1, а.с. 12).

Згідно Додаткової угоди №1 до попереднього договору про відселення та компенсацію від 27.01.2020 року (Т. 1, а.с. 13):

1. Пункт 1.1. розділу 1 «Предмет договору» викласти у наступній редакції: «Сторони домовились щодо відселення Сторони 1 із квартири АДРЕСА_12 , загальною площею 28,17 кв.м., житлова площа 20,40 кв.м., кількість кімнат 1 (одна), у квартиру АДРЕСА_13 (житловий будинок АДРЕСА_15 у складі об`єкту: «Реконструкція та забудова території мікрорайону, обмеженого АДРЕСА_6 (Коригування ІІІ черги забудови мікрорайону. Будівництво житлових будинків на діл. АДРЕСА_7 та вул. АДРЕСА_7)» (4 пусковий комплекс), будівельна адреса: АДРЕСА_3 , загальною площею 45,70 кв.м., житлова площа 18,70 кв.м., кількість кімнат 1 (одна).»;

2. Пункт 4.9. розділу 4 «Інші положення» викласти у наступній редакції: «Обсяг зобов`язань підприємства, встановлених цим Договором, обмежується обов`язком забезпечити переселення Сторони 1 до квартири АДРЕСА_1 , передати майнові права на квартиру визначену п. 1.1. Договору, та зобов`язань визначених Додатком №1 даного Договору в термін - ІІ квартал 2020 року».

За змістом розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №825 від 09.10.2019 року, на підставі ЗУ «Про місцеві державні адміністрації», Положення про реєстр адрес у м. Києві, затвердженого рішенням КМР від 22.05.2013 №337/9394, Сертифікату серії ІУ №00 від 20.08.2019, виданого на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації від 14.08.2019, листа Департаменту містобудування та архітектури ВО КМР (КМДА) від 04.10.2019 №055-11735, присвоєно новозбудованому об`єкту: житловому будинку АДРЕСА_15 (житлова частина з вбудованими приміщеннями) у складі об`єкту: «Реконструкція та забудова території мікрорайону, обмеженого АДРЕСА_6 » (Коригування ІІІ черги забудови мікрорайону. Будівництво житлових будинків на діл. АДРЕСА_7 та АДРЕСА_16 , поштову адресу: АДРЕСА_3 (Т. 1, а.с. 15).

04.10.2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою в якій просила повідомити коли будуть виконані умови договору та коли відбудеться її переселення у визначену в договорі квартиру (Т. 1, а.с. 14).

30.10.2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із проханням розібратись чому не виконується договір від 12.04.2016 року (Т. 1, а.с. 17).

30.10.2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Київської міської державної адміністрації із проханням розібратись чому не виконується договір від 12.04.2016 року (Т. 1, а.с. 16).

Своїм листом від 25.11.2019 року Департамент будівництва та житлового забезпечення ВО КМР (КМДА) повідомив позивачку ОСОБА_1 , що у зв`язку із обмеженим фінансування оздоблювальні роботи проводяться у квартирах, в які відселені мешканці вже знесених будинків ( АДРЕСА_3 , АДРЕСА_17 ). Виконання оздоблювальних робіт у квартирах, в які переселяються мешканці буд. АДРЕСА_5 призупинене у зв`язку з обмеженим фінансуванням та буде здійснюватися по мірі надходження необхідних коштів. Планується закінчити до травня 2020 року (Т. 1, а.с. 18).

За змістом листа позивачки ОСОБА_1 датованого 15.07.2020 року на ім`я відповідача, позивачка звертала увагу відповідача на невиконання умов договору від 12.04.2016 року та попереджала, що у разі відсутності намагань відповідача виконати умови договору, вона та інші мешканці будуть ініціювати, зокрема, питання не надання засвідчення відповідності закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтвердження готовності до експлуатації іншого будинку побудованого відповідачем, і прохати не видавати розпорядження про присвоєння будинку АДРЕСА_8 поштової адреси, як новозбудованому об`єкту нерухомого майна (Т. 1, а.с. 19-20).

За змістом листа позивачки ОСОБА_1 та інших осіб, датованого 03.08.2020 року на ім`я голови КМДА, відповідач не виконує умови договору відселення від 12.04.2016 року, не виконує у квартирі закріпленій за позивачкою соціальний ремонт, тому вона просила допомогти отримати житло та відселитися з аварійного будинку АДРЕСА_5 (Т. 1, а.с. 21-22).

Згідно відповіді Департаменту будівництва та житлового забезпечення ВО КМР (КМДА) від 28.09.2020 року, відповідач уклав 03.07.2019 року з ТОВ «БК «Лад-ХХІС» підрядний договір на виконання робіт з оздоблення квартир. Відповідач має обмежене фінансування, тому в першу чергу оздоблювальні роботи будуть виконані у квартирах для відселення мешканців вже знесених будинків ( АДРЕСА_17 , АДРЕСА_3 ), які знаходились в межах земельної ділянки. Житловий будинок АДРЕСА_5 знаходиться поза межами земельної ділянки № НОМЕР_1 (житлові будинку №№ 1, АДРЕСА_8 ) та не зазнав додаткових руйнівних пошкоджень, що підтверджується відповідним дослідженням. Зважаючи на те, що детальний план території, у який входить і мікрорайон «Соцмістечко», не затверджений та поновлено дію наказу Головного управління хорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) №23 від 04.05.2006 року, а відповідачу протягом 5 років не виділяються нові земельні ділянки у межах зазначеного мікрорайону, зазначене стримує подальшу реконструкцію мікрорайону «Соцмістечко», оскільки згідно розпорядження КМДА №850 від 24.05.2004 року фінансування робіт передбачене за залучені кошти. Завершення виконання оздоблювальних робіт у квартирах призначених для відселення мешканців будинку АДРЕСА_5 , планується одночасно із завершенням будівництва житлового будинку АДРЕСА_4 (Т. 1, а.с. 23).

Аналогічний зміст відповіді на ім`я позивачки ОСОБА_1 міститься у листі КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» від 26.10.2020 року (Т. 1, а.с. 24).

За змістом звернення позивачки ОСОБА_1 від 28.10.2020 року на ім`я відповідача, позивачка просила видати їй квартиру АДРЕСА_1 та передати всі передбачені законодавством документи для подальшої реєстрації права власності на об`єкт нерухомості (Т. 1, а.с. 25).

Згідно відповіді відповідача від 07.12.2020 року на ім`я позивачки ОСОБА_1 , житловий будинок АДРЕСА_5 знаходиться за межами земельної ділянки АДРЕСА_7 (житлові будинки АДРЕСА_15 , АДРЕСА_8 ) та не зазнав додаткових руйнівних пошкоджень, що підтверджено дослідженням організації, з якою підприємство уклало договір. Підприємству протягом 5 років не виділяються нові земельні ділянки у межах мікрорайону «Соцмістечко», що стримує подальшу його реконструкцію, оскільки фінансування робіт, згідно з розпорядженням КМДА №850 від 24.05.2004 року, передбачено за залучені кошти. Питання щодо відселення мешканців б. АДРЕСА_5 можливо буде розглядатись одночасно із завершенням будівництва житлового будинку АДРЕСА_4 у складі проекту реконструкції та забудови території мікрорайону (Т. 1, а.с. 26).

Згідно заяви позивачки ОСОБА_1 датованої 04.06.2021 року на ім`я відповідача, позивачка вказувала, що термін виконання зобов`язань (не пізніше ІІ кварталу 2020 року) сплинув. У попередній відповіді підприємства вказувалось, що питання відселення буде розглядатись одночасно із завершенням будівництва житлового будинку АДРЕСА_4 . Згаданий будинок збудований та введений в експлуатацію в 2 кварталі 2021 року. Позивачка просила надати інформацію щодо терміну відселення та отримання майнових прав на квартиру (Т. 1, а.с. 27).

За змістом відповіді відповідача від 07.07.2021 року, згідно розпорядження КМДА №850 від 24.05.2004 року підприємство виступає замовником проектування, реконструкції та забудови об`єкта і зобов`язане здійснювати реконструкцію та забудову території мікрорайону за рахунок залучених коштів інвесторів. У зв`язку з відсутністю іншого фінансування відселення мешканців проводиться почергово, відповідно до доцільності будівництва житлових будинків, дороги і благоустрою території за наявності вільної, готової до заселення житлової площі (Т. 1, а.с. 28).

За змістом розпорядження Київської міської ради №850 від 24.05.2004 року «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською, в Дніпровському районі», згідно з ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», розпорядженням Президента України від 04.06.1996 року «Про заходи щодо залучення коштів населення для будівництва житла», з метою забудови території мікрорайону сучасними жилими будинками:

1. Головному управлінню житлового господарства ВО КМР (КМДА) провести інвентаризацію житлового фонду на території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською, і визначити потребу у житловій площі для відселення мешканців.

2. Головному управлінню комунальної власності м. Києва ВО КМР (КМДА) спільно з Головним управлінням житлового забезпечення ВО КМР (КМДА), адміністративними органами та відомчими установами міста, структурні підрозділи яких розташовані на території зазначеного мікрорайону, у встановленому порядку внести пропозиції щодо відселення зазначених органів та установ на постійне або тимчасове місце розташування з подальшим розміщенням у нежитлових приміщеннях, які будуть збудовані на території мікрорайону.

3. Головному управлінню житлового забезпечення ВО КМР (КМДА) оформити у встановленому порядку дозвільну документацію на знесення будинків з території мікрорайону, обмеженого

АДРЕСА_6 . Дозволити КП «Житлоінвестбуд-УКБ» виступити замовником проектування, реконструкції та забудови території мікрорайону, обмеженого

АДРЕСА_6 . КП «Житлоінвестбуд-УКБ» у встановленому законом порядку:

5.1. Відселити мешканців з будинків на території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською, на інше постійне місце проживання та знести будинки.

5.2. отримати документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою, обмеженою вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською.

5.3. Отримати архітектурно-планове завдання Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища ВО КМР (КМДА) на проектування реконструкції та забудови території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською, у Дніпровському районі і технічні умови експлуатаційних організацій на приєднання об`єктів до інженерних мереж міста та виконати їх вимоги.

5.4. Розробити і затвердити проектно-кошторисну документацію на реконструкцію та забудову території вищезазначеного мікрорайону. При розробці проектно-кошторисної документації передбачити проведення розрахунків забезпечення мешканців мікрорайону об`єктами соціальної інфраструктури.

5.5. Визначити генпідрядника реконструкції та забудови території мікрорайону та укласти з ним угоду.

5.6. Здійснити фінансування реконструкції та забудови території мікрорайону за рахунок залучених коштів інвесторів.

5.7. Використати квартири та нежитлові приміщення у будинках для продажу за ринковими цінами.

5.8. Питання пайової участі вирішити відповідно до рішення Київради від 27.02.2003 №271/431 «Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва».

5.9. дозвіл на виконання будівельних робіт одержати в управлінні держархбудконтролю ВО КМР (КМДА) після виконання підпунктів 5.2.-5.4., 5.8. цього пункту у встановленому порядку.

5.10. Майново-правові та земельно-правові питання вирішувати у порядку. встановленому чинним законодавством.

6. Дніпровській районній у м. Києві державній адміністрації забезпечити списання з балансу будинків, які перебувають на балансі підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади району, які підлягають знесенню з території, обмеженої вулицями Попудренка, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською, на підставі актів про знесення (Т. 1, а.с. 77-78).

Рішенням Київської міської ради №260/260 від 23.09.2014 року: 1. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» для будівництва житлових будинків на перетині вул. АДРЕСА_6 та вул. АДРЕСА_7 у Дніпровському районі м. Києва (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, заява ДЦ №01005-04 від 15.07.2014, справа №Д-6263); 2. Надано КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ», за умови виконання пункту 3 цього рішення, в постійне користування земельну ділянку площею 0,8422 га (кадастровий номер :66:189:0044) для будівництва житлових будинків на перетині вул. АДРЕСА_6 та вул. АДРЕСА_7 у Дніпровському районі м. Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва; 3. КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» виконувати обов`язки землекористувача відповідно до вимог ст. 96 ЗК України (Т. 1, а.с. 219-220).

Наказом Головного управління охорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) №23 від 04.05.2006 року «Про занесення комплексу історичної забудови мікрорайону «Соцмісто» в межах вулиць Попудренка, Мініна, Червоноткацької та Червоногвардійської у Дніпровському районі м. Києва до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини» на виконання постанови КМУ від 27.12.2001 №1760 «Про затвердження порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України», «Інструкції про порядок забезпечення збереження, утримання, використання та реставрації нерухомих пам`яток історії та культури», затвердженої наказом Мінкультури СРСР від 13.05.1986 №203 та відповідно до ЗУ «Про охорону культурної спадщини», при підготовці пропозицій до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, наказано: 1. Занести комплекс забудови мікрорайону «Соцмістечко» в межах вулиць Попудренка, Червоноткацької, Мініна, та Червоногвардійської у Дніпровському районі м. Києва до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини (містобудування, архітектура) згідно з додатком. 2. Начальнику відділу обліку, майна та охорони пам`яток: 2.1. внести доповнення вказані у п. 1 цього Наказу до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини м. Києва; 2.2. забезпечити у встановленому порядку подання пропозицій центральному органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини про занесення комплексу забудови мікрорайону «Соцмісто» у Дніпровському районі м. Києва до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (Т. 1, а.с. 79).

У Додатку до наказу №23 від 04.05.2006 року під номером 31 значиться житловий будинок АДРЕСА_5 (Т. 1, а.с. 80).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2012 року у справі №2а-18174/11/2670 відмовлено у задоволенні позову Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків "Житлоінвестбуд-УКБ" до Головного управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської держаної адміністрації) про визнання незаконним та скасування наказу.

У зазначеній постанові суд послався на те, що позивачем не надано суду жодних належних доказів, які б підтверджували доводи позивача, покладені в основу адміністративного позову, що оскаржуваний наказ відповідача перешкоджає його законній діяльності по вчасному введенню нових житлових будинків в експлуатацію, оскільки деякі органи, посилаючись на оскаржуваний наказ, відмовляють позивачу у погодженні відповідної документації.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2012 року у справі №2а-18174/11/2670, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2012 року скасовано, позов задоволено, зобов`язано Головне управління охорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) скасувати наказ від 04.05.2006 року №23 з усіма додатками (Т. 1, а.с. 221-222).

У постанові суду апеляційної інстанції вказано, що наказ Головного управління охорони культурної спадщини виконавчого комітету Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 04.05.2006 року № 23, який прийнятий структурним підрозділом, що є підзвітним та підконтрольним виконавчому органу Київської міської ради, видано всупереч Розпорядженню №850 та без дотримання процедури надання об`єктам статусу культурної спадщини, що передбачена Законом України «Про охорону культурної спадщини». Оскільки наказ Головного управління охорони культурної спадщини виконавчого комітету Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 04.05.2006 року № 23 було винесено без додержання вимог чинного законодавства та всупереч Розпорядженню №850, то він підлягає скасуванню шляхом зобов`язання відповідача скасувати наказ Головного управління охорони культурної спадщини виконавчого комітету Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 04.05.2006 року № 23 з усіма додатками.

Наказом Головного управління охорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) №10/46 від 23.07.2012 року скасовано наказ Головного управління охорони культурної спадщини від 04.05.2006 №23 «Про занесення комплексу історичної забудови мікрорайону «Соцмісто» в межах вулиць Попудренка, Мініна, Червоноткацької та Червоногвардійської у Дніпровському районі м. Києва до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини» з усіма додатками (Т. 1, а.с. 224).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.05.2015 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2012 року скасовано, справу за позовом Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» до Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації про визнання незаконним та скасування наказу від 04.05.2006 року №23 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (Т. 1, а.с. 225-226).

Суд касаційної інстанції вказав, що звертаючись до суду у грудні 2011 року з позовом про скасування наказу від 04.05.2006 року № 23, тобто з пропуском встановленого нормами чинного законодавства строку, позивачем не було подано заяву про поновлення строку з зазначенням поважності причин його пропуску, однак суд першої інстанції, розглядаючи справу по суті, не з`ясував коли саме позивач дізнався про порушене право або повинен був дізнатися про його порушення, хоча зазначена обставина має суттєве значення для вірного вирішення справи, оскільки за змістом статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, поновлення пропущеного процесуального строку здійснюється судом за наявності поважної причини цього пропуску, а залишення позову без розгляду у випадку відсутності підстав поновлення цього строку - є обов`язком, а не правом суду.

У подальшому вказаний позов ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.08.2015 року, залишеною без змін постановою суду апеляційної інстанції від 01.10.2015 року, був залишений без розгляду, а Вищий адміністративний суд України своєю ухвалою від 29.10.2015 року відмовив у відкритті касаційного провадження.

Наказом Управління охорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) №10/34 від 24.07.2015 року скасовано наказ Головного управління охорони культурної спадщини від 23.07.2012 року №10/46-12 «Про скасування наказу Головного управління охорони культурної спадщини від 04.05.2006 року №23» (Т. 1, а.с. 228).

За змістом листа Міністерства культури та інформаційної політики України від 23.11.2021 року на адресу відповідача, будинки житлові по вул. Хоткевича, 2/46, 4, АДРЕСА_5 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_5 , 6, 8/29 у м. Києві внесені до Переліку об`єктів культурної спадщини і до вирішення питання про їх реєстрацію набули правового статусу щойно виявлених об`єктів культурної спадщини відповідно до наказу Головного управління охорони культурної спадщини КМДА від 04.05.2006 №23. Зазначені у листі об`єкти не є пам`ятками, а мають статус щойно виявлених об`єктів культурної спадщини (Т. 1, а.с. 229-230).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.11.2022 року у справі №640/10681/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2023 року, відмовлено у задоволенні позову КП з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» до Департаменту охорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язати прийняти наказ про вилучення з Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини об`єктів, визначених наказом Головного управління охорони культурної спадщини виконавчого органу КМР (КМДА) від 04 травня 2006 року №23 «Про занесення комплексу історичної забудови мікрорайону «Соцмісто» в межах вулиць Попудренка, Мініна, Червоноткацької та Червоногвардійської у Дніпровському районі м. Києва до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини» та визнання наказу від 04 травня 2006 року №23 таким, що втратив чинність (Т. 2, а.с. 18-57).

У вказаних рішеннях судів зазначено, що до повноважень Департамент охорони культурної спадщини ВО КМР (КМДА) не відноситься виключення щойно виявлених об`єктів культурної спадщини з Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини без відповідних пропозицій Науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини Міністерства культури України, а позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що за рішенням Науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини Міністерства культури України спірні будинки визнані такими, що не відповідають критеріям об`єктів культурної спадщини, та відповідно, не довів обов`язку відповідача знімати з обліку щойно виявлені об`єкти культурної спадщини. Щойно виявлені об`єкти культурної спадщини вносяться до Переліку об`єктів культурної спадщини і знаходяться у цьому Переліку допоки не вирішиться питання про їхню реєстрацію як пам`ятки. Питання реєстрації щойно виявлених об`єктів культурної спадщини як пам`яток у Державному реєстрі нерухомих пам`яток України вирішується науково-методичною радою центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. У свою чергу, зняття з обліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини здійснюється на підставі пропозицій Науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини Міністерства культури України щодо визнання цих об`єктів такими, що не підлягають занесенню до Реєстру у зв`язку з невідповідністю критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11 Порядку № 1760.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Звіту про науково-технічну роботу складеного у 2018 році щодо будинку АДРЕСА_18 , обстеження проводились з метою виявлення фактичного технічного стану конструкцій житлового будинку, місць загального користування та всіх внутрішніх приміщень, надання висновків і рекомендацій щодо його подальшої безпечної експлуатації. Житловий будинок, побудований у 1947 році та знаходиться в експлуатації 60 років без проведення капітального ремонту. Всі виявлені при обстеженні дефекти та пошкодження мають давнішнє походження. Навколо будинку наявні ділянки пошкодження асфальтового вимощення, або взагалі його відсутність внаслідок руйнування. Витікання води з водонесучих комунікацій, які прокладені під плямою будинку в непрохідних підлогових каналах та в ґрунті зволожують поверхневими водами фундаменти стіни житлового будинку. Загальний стан фасадів житлового будинку оцінено як задовільний (стан конструкцій 2), за виключенням ділянок стін в осях «А. 9-11» та осях «В, 7-1» на рівні першого поверху, стан яких задовільний, що межує з непридатним для нормальної експлуатації (стан конструкцій 2-3). Загальний стан вимощення навколо житлового будинку оцінено як непридатний до нормальної експлуатації (стан конструкцій 3). Загальний стан місць загального користування (сходових клітин) житлового будинку оцінено як задовільний (стан конструкцій 2), за виключенням ділянок стін в осях «А, 2-4», «А, 5-7» та в осях «А, 8-10» на рівні другого поверху, стан яких задовільний, що межує з непридатним до нормальної експлуатації (стан конструкцій 2-3). Загальний стан сходів та підлог в межах сходових клітин житлового будинку оцінено як непридатний до нормальної експлуатації (стан конструкцій 3). Згідно результатів проведеного обстеження, враховуючи наявність встановлених недоліків, дефектів та пошкоджень будівельних конструкцій і елементів, інженерного обладнання та оздоблення споруди, загальний технічний стан будівлі в цілому оцінюється як задовільний, що досягає непридатного до нормальної експлуатації на окремих ділянках (категорія 2/3) (Т. 1, а.с. 100-120).

Відповідно до положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до положень ст. 635 ЦК України (в редакції статті станом на час укладення між сторонами попереднього договору ), попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором . Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору . Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства . Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі . Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства . Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення . Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Отже, як визначено наведеною нормою ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Розглядаючи спір, суд має встановити справжню правову природу договору незалежно від його назви, адже саме зміст договору вказує на те, який саме правочин (договір) укладений між його сторонами.

Разом з цим, вивчивши зміст укладеного між сторонами 12.04.2016 року договору, додатку №1 від 12.04.2016 року та додаткової угоди №1 від 27.01.2020 року судом встановлено, що відповідний договір із додатками до нього не має основної ознаки саме попереднього договору (окрім його назви), оскільки в ньому відсутнє зобов`язання сторін протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Зміст договору та додатків до нього свідчать про те, що сторони домовились про відселення позивачів з квартири АДРЕСА_2 в квартиру АДРЕСА_1 і майнові права на квартиру відповідач мав передати позивачам в термін - ІІ квартал 2020 року, чого до теперішнього часу не відбулось.

Оскільки між сторонами спору не було домовленості у майбутньому укласти основний договір про відселення та компенсацію у зв`язку з відселенням, безпідставними є вимоги позивачів щодо зобов`язання відповідача укласти основний договір.

Крім того, по суті такої вимоги слід зазначити, що наслідки ухилення однієї зі сторін від укладення основного договору, передбачені ст. 635 ЦК України і полягають у відшкодуванні збитків завданих простроченням, а за певних умов суд може визнати договір укладеним.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту є як ефективними, так і такими, що відповідатимуть його змісту та системі права.

Спосіб захисту має бути належним, ефективним та правомірним.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також уразі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів настільки, наскільки це можливо.

Завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, якої прагне досягнути позивач, звертаючись до суду. Обраний позивачем спосіб захисту має бути передбачений законом або договором.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до усталеної позиції Верховного Суду позовні вимоги підлягають задоволенню, якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не тільки передбачений законом або договором, а й ефективний для захисту порушеного права в таких правовідносинах.

Практика Верховного Суду щодо способів захисту базується на двох основних взаємопов`язаних принципах: спосіб захисту має бути належним та ефективним; має дотримуватися принцип процесуальної економії. Ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Крім того, судовий захист має бути повним і відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Суттєвою складовою є забезпечення виконання судового рішення. Рішення має бути не тільки проголошене іменем України, але й виконане. Якщо судове рішення не виконано, це призводить до негативних наслідків і позначається на іміджі не тільки суду, але й держави.

Критерії ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу у судовій практиці Верховного Суду сформульовані досить чітко. Так, судове рішення про задоволення позову має забезпечити відновлення порушеного або оспорюваного права чи інтересу, у позивача не має бути потреби повторно звертатися до суду з іншими вимогами, і таке судове рішення можна виконати. Згідно з принципом процесуальної економії судове рішення не має створювати передумов для іншого судового процесу, в якому відбуватиметься захист права чи інтересу позивача (постанова ВП ВС від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (пункти 5.6, 5.9), від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц (п. 44) та ін.).

Спосіб захисту визнається неефективним, коли він не вирішує спір остаточно і виникає потреба у поданні нових позовів, коли він не відновлює права позивача та порушує права третіх осіб.

У цій справі суд дійшов висновку, що вимоги позивачів про зобов`язання відповідача укласти з ними акт прийому-передачі квартири, видати технічний паспорт на квартиру, видати Витяг зі списку покупців і підтвердження того, що позивачі отримають у власність квартиру, є неналежними та неефективними способами захисту.

Як вже зазначалось вище, зміст укладеного між сторонами договору з додатками свідчить про те, що сторони домовились про відселення позивачів з їх квартири у іншу квартиру в новозбудованому будинку і відповідач зобов`язався передати позивачам майнові права на квартиру у термін - ІІ квартал 2020 року, однак такі зобов`язання відповідачем не виконані.

Вказаний договір є чинним, не є таким, що може бути кваліфікований як неукладений, недійсним не визнавався та не був розірваний за згодою сторін чи в судовому порядку.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: 3) свобода договору; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За змістом ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 628, 629, 638 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Визнаючи не ефективними та неналежними способами захисту викладені позовні вимоги суд по-перше виходить із того, що визначені стороною позивача способи захисту не передбачені, ані укладеним між сторонами договором, ані чинним законодавством і не призводять до захисту та/або поновлення прав позивачів щодо отримання визначеної в договорі квартири та відселення у неї.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частина перша статті 181 ЦК України).

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполученого Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Визнання за особою майнових прав як різновид загального способу захисту - визнання права, може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором (стаття 876 ЦК України).

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

На переконання суду, у даному випадку в ситуації коли відповідач у встановлений договором термін не передав позивачам майнові права на квартиру, належним способом захисту має бути вимога про визнання за позивачами майнових прав на квартиру або права власності в залежності від ступеню готовності будинку та введення його в експлуатацію.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в зв`язку з неналежністю та неефективністю обраних стороною позивача способів захисту.

Суд вважає за необхідне окремо зупинитись на запереченнях сторони відповідача пов`язаних з віднесенням будинків до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини та неможливістю у зв`язку із цим виконання відповідачем своїх зобов`язань.

Статтею 607 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Разом з цим, неможливість виконання зобов`язання має бути доведена належним чином.

За змістом ст. 3 Закону України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», дія цього Закону не поширюється на об`єкти, розташовані на охоронюваних археологічних територіях, в зонах охорони пам`яток та історичних ареалах населених місць, визначених у порядку, встановленому законодавством.

При цьому, будинки визначені наказом Головного управління охорони культурної спадщини виконавчого органу КМР (КМДА) від 04 травня 2006 року №23 не є пам`ятками, а мають статус щойно виявлених об`єктів культурної спадщини.

За визначеннями, що містяться у ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 № 1805-III (далі - Закон № 1805-III):

об`єкт культурної спадщини - це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

предмет охорони об`єкта культурної спадщини - характерна властивість об`єкта культурної спадщини, що становить його історико-культурну цінність, на підставі якої цей об`єкт визнається пам`яткою;

щойно виявлений об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 1805-III об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За приписами частин 1 та 2 ст. 14 Закону № 1805-III занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки, а саме: пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу).

Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.

Порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Отже, щойно виявлені об`єкти культурної спадщини вносяться до Переліку об`єктів культурної спадщини і знаходяться у цьому Переліку допоки не вирішиться питання про їхню реєстрацію як пам`ятки.

Згідно з пунктами 1, 2, 12, 13 Порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1760 (далі - Порядок №1760) об`єкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за рішенням Кабінету Міністрів України (щодо об`єктів національного значення) та Мінкультури (щодо об`єктів місцевого значення). На кожний об`єкт культурної спадщини, що пропонується відповідним органом охорони культурної спадщини для занесення до Реєстру, складається облікова документація, яка підлягає постійному зберіганню в такому органі. Занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру без облікової документації не допускається.

Відповідність кожного об`єкта культурної спадщини критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11 цього Порядку, оцінюється науковими (вченими) радами установ та організацій, діяльність яких пов`язана з охороною культурної спадщини. За результатами оцінки оформляється протокол, де зазначається, яким саме критеріям відповідає кожен об`єкт культурної спадщини. Протокол надсилається центральному органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Після отримання протоколу, зазначеного у пункті 12, центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини у п`ятиденний термін передає його разом з обліковою документацією на розгляд утвореної у цьому органі експертної комісії.

Експертна комісія готує у п`ятиденний термін висновок щодо об`єкта культурної спадщини. Висновок підлягає затвердженню науково-методичною радою центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. Зазначений висновок є підставою для занесення пам`ятки до Реєстру.

На виконання п. 6.2 розділу VІ Порядку обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158 (далі - Порядок № 158), рішення про занесення (незанесення) щойно виявлених об`єктів культурної спадщини до Реєстру, а також об`єктів культурної спадщини, зазначених у пункті 5.1 розділу V цього Порядку, приймається відповідно до категорії пам`ятки:

щодо пам`яток місцевого значення - Мінкультури України за поданням органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури та інших громадських організацій, до статутних завдань яких належить питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Щойно виявлений об`єкт культурної спадщини, який на підставі пропозицій Науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини Міністерства культури України в установленому порядку визнано таким, що не підлягає занесенню до Реєстру у зв`язку з невідповідністю критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11 Порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1760, підлягає зняттю з обліку шляхом прийняття рішення органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органами охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, про що письмово повідомляється власник такого об`єкта або уповноважений ним орган (особа) рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Отже, питання реєстрації щойно виявлених об`єктів культурної спадщини як пам`яток у Державному реєстрі нерухомих пам`яток України вирішується науково-методичною радою центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. У свою чергу, зняття з обліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини здійснюється на підставі пропозицій Науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини Міністерства культури України щодо визнання цих об`єктів такими, що не підлягають занесенню до Реєстру у зв`язку з невідповідністю критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11 Порядку № 1760.

Таким чином, до вирішення питання про реєстрацію щойно виявлених об`єктів культурної спадщини як пам`яток у Державному реєстрі нерухомих пам`яток України не можна стверджувати, що відповідач не може знести будинки і здійснювати будівництво, адже не виключено, що рішення Науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини Міністерства культури України буде протилежним, а саме щодо визнання цих об`єктів такими, що не підлягають занесенню до Реєстру.

Суд, не вбачає підстав для надання оцінки заяві сторони відповідача щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову по суті, що виключає застосування норм, які встановлюють строки позовної давності та передбачають наслідки її спливу.

За змістом ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, судові витрати сторони позивачів не підлягають стягненню з відповідача, в свою чергу відповідач про свої власні судові витрати суду не заявляв.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 3, 6, 11, 15, 16, 177, 179, 181, 182, 190, 509, 525, 526, 530, 610, 626, 627, 628, 629, 635, 638, 876 ЦК України, Законами України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «Про охорону культурної спадщини», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД-УКБ», треті особи: Київська міська державна адміністрація, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 19.02.2024 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_14 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_19 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач - Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД-УКБ» (м. Київ, вул. Володимирська, 42, );

Третя особа - Київська міська державна адміністрація (м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 31, кор. 2, );

Третя особа - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація (м. Київ, вул. І. Котляревського, 1/1, ).

Суддя -