СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/22744/23

пр. № 2/759/914/24

04 березня 2024 рокусуддя Святошинського районного суду м. Києва Шум Л.М. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія"ПАРІС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

18.12.2023року позивач звернувся до суду з позовом у якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість в сумі 119 431,75гривень та судові витрати по справі у розмірі 2147,20 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 03.10.2019 року між АТ "РВС Банк" та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір №0041389 про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ "РВС Банк" на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

За умовами заяви відповідачу було надано споживчий кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 41 025, 64 грн., строк дії кредиту 24 місяці.

В день підписання заяви-договору №0041389 від 03.10.2019 року, відповідач отримав платіжну картку за № НОМЕР_1 , яка відкрита згідно умов заяви-договору, що підтверджується розпискою щодо отримання платіжної картки від 03.10.2019 року.

Грошові кошти в сумі 41 025, 64 грн. були зараховані АТ "РВС Банк" 03.10.2019 року на картковий рахунок клієнта, що підтверджується випискою на особовому рахунку та меморіальним ордером.

29.09.2021 між АТ "РВС Банк" та ТОВ "ФК "Паріс" було укладено договір про відступлення права вимоги №29/09/2021-1 до відповідача за заявою-договором №0041389 від 03.10.2019 року на загальну суму 72 973,11 грн з яких: заборгованість за тілом кредиту-36 703,41 грн., заборгованість за процентами-11 654,30 грн., заборгованість за комісією-24 615,40 грн., заборгованість за пенею- 240,00 грн.

У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 66 294,02 гривень, позивачем, керуючись ч.2 ст. 625 ЦК України та п.7.7.2.17 Публічної пропозиції, нараховано: 806,43 гривень 3% річних за користування грошовими коштами за період з 29.09.2021 по 23.02.2022 р. та 3 517,52 грн гривень інфляційних втрат за період з 29.09.2021 по 23.02.2022 р.

Таким чином, всього до стягнення з відповідача підлягає сума у розмірі:66 294,02 гривень боргу за кредитом + 806,43 гривень 3 % річних та 3 517,52 гривень інфляційних втрат, а всього разом: 70 617,97 гривень.

01.10.2021 року від ТОВ «ФК «ПАРІС» на ім`я відповідача було направлено вимогу про порушення кредитного зобов`язання .

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2023 відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив.

29.12.2023 року на адресу суду надійшов відзив по справі, в якому відповідачка просила суд відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення, тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними, а тому вважає, що подана позовна заява, є необгрунтованою та подана з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Повно і всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно закону, договору.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

Судом встановлено, що 03.10.2019 року між АТ "РВС Банк" та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір №0041389 про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ "РВС Банк" на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовами заяви відповідачу було надано споживчий кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 41 025, 64 грн., строк дії кредиту 24 місяці.

Судом встановлено, що в день підписання заяви-договору №0041389 від 03.10.2019 року, відповідач отримав платіжну картку за № НОМЕР_1 , яка відкрита згідно умов заяви-договору, що підтверджується розпискою щодо отримання платіжної картки від 03.10.2019 року.

Судом встановлено, що грошові кошти в сумі 41 025, 64 грн. були зараховані АТ "РВС Банк" 03.10.2019 року на картковий рахунок клієнта, що підтверджується випискою на особовому рахунку та меморіальним ордером.

Судом встановлено, що 29.09.2021 між АТ "РВС Банк" та ТОВ "ФК "Паріс" було укладено договір про відступлення права вимоги №29/09/2021-1 до відповідача за заявою-договором №0041389 від 03.10.2019 року на загальну суму 72 973,11 грн з яких: заборгованість за тілом кредиту-36 703,41 грн., заборгованість за процентами-11 654,30 грн., заборгованість за комісією-24 615,40 грн., заборгованість за пенею- 240,00 грн.

Судом встановлено, що у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 66 294,02 гривень, позивачем, керуючись ч.2 ст. 625 ЦК України та п.7.7.2.17 Публічної пропозиції, нараховано: 806,43 гривень 3% річних за користування грошовими коштами за період з 29.09.2021 по 23.02.2022 р. та 3 517,52 грн гривень інфляційних втрат за період з 29.09.2021 по 23.02.2022 р.

Судом встановлено, що 01.10.2021 року від ТОВ «ФК «ПАРІС» на ім`я відповідача було направлено вимогу про порушення кредитного зобов`язання .

За умовами Договору відповідачеві було надано споживчий кредит, шляхом перерахування коштів на картковий рахунок, у відповідності до умов укладеного Договору відповідач підписавши Договір підтвердив факт отримання платіжних карток та ПІН-коду до карток.

Відповідач в свою чергу порушив умови Договору і має заборгованість перед позивачем по сплаті отриманого кредиту.

Позивач є Новим кредитором, оскільки право вимоги до відповідача було відступлено АТ «РВС БАНК» (Попередній кредитор) позивачеві (Новий кредитор) відповідно до укладеного Договору про відступлення прав вимог.

Факти укладення Договору та надання відповідачу кредиту підтверджується наданими позивачем доказами та в свою чергу не спростовуються відповідачем.

При цьому відповідач у своєму відзиві викладає явно суперечливу позицію, оскільки то заперечує отримання ним кредитних коштів взагалі, то піддає сумніву розрахунки заборгованості, або ж вказує на неправильні дані в первинних документах, які підтверджують надання відповідачеві кредиту.

Так до позовної заяви були додані меморіальні ордери, що підтверджують надання відповідачеві кредиту та виписки по картковим рахункам, які в свою чергу також підтверджують наявність заборгованості за кредитами.

Якщо відповідач не згоден із нарахованою сумою заборгованості за кредитами, то в свою чергу мав зазначити у відзиві на позовну заяву з якими саме сумами заборгованості він не згоден та чому, і відповідно мав обгрунтувати свої твердження відповідними доказами (доказами сплати кредиту) та власними розрахунками.

Слід зазначити, що відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц, Верховний Суд зокрема зазначає: «банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.».

Аналогічні правові висновки викладені у Постановах Верховного Суду від 30.11.2022 № 214/6975/15-п: від 25.11.2022 № 1512/2-214/11: від 21.09.2022 № 381/1647/21: від 01.08.2022 № 369/11694/15-п: від 06.07.2022 № 128/2269/20: від 01.06.2022 № 172/35/16-щ від 31.05.2022 №194/329/15-ц: від 25.05.2022 № 219/7527/16: від 25.05.2022 № 645/59/16-н: від 20.05.2022 № 336/4796/18: від 09.02.2022 № 161/5648/20: від 02.02.2022 № 205/7751/16-ц.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначає Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Пунктом 22.1 статті 22 вказаного Закону встановлено, що ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів:

1) платіжне доручення;

2) платіжна вимога-доручення;

3) розрахунковий чек;

4) платіжна вимога;

5) меморіальний ордер.

При цьому, відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", документ, який містить відомості про господарську операцію є первинним документом.

Первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку операцій банку (п. 42 Постанови Правління НБУ від 4 липня 2018 року № 75 "Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України" (у відповідній редакції)).

Пунктом 44 Постанови НБУ від 4 липня 2018 року № 75 ( в редакції на час перерахування коштів) визначено, що первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками:

1) за місцем складання:зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку);

2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).

Меморіальні документи застосовуються банком для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно- правових актів Національного банку України. Внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банком відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами (пункти 46, 47 Постанови НБУ від 4 липня 2018 року № 75 ( у відповідній редакції).

Отже, меморіальний ордер є первинним документом, що містить відомості про операцію

банку.

Особливістю складання меморіальних ордерів є те, що надати до суду його оригінал не с можливим тому, що він існує лише в електронній формі. До суду можливо надати тільки паперову роздруківку електронного розрахункового документа.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, що діяла станом на дату укладення Договору, у договорі про споживчий кредит зазначаються, зокрема, загальний розмір наданого кредиту; процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом.

Загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. В свою чергу умовами Заяви-Договіри №1037369 від 17.12.2019 року, яка підписана сторонами передбачена щомісячна комісія за супроводження кредиту.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 січня 2023 року зазначила, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження №14-44цс21) вказано, що відповідно до частини другої статті 8 Закону №1734-УІІІ до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом № 1734-УІІІ безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту(пункти 31.17 та 31.18).

Тобто, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, зокрема і щодо правомірності встановлення у кредитному договорі комісії за розрахунково-касове обслуговування, а отже Верховний Суд не заперечує право банку встановлювати комісію за розрахунково-касове обслуговування.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362. 559, 681, 728, 786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

В свою чергу Постановою КМ України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом" SARS-SoV-2" установлено з 12 березня 2020 року на всій території України діяв карантин. Карантин неодноразово було продовжено, зокрема Постановою КМ України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби "СОVID-19" №651 від 27.06.2023 року карантин було відмінено 30.06.2023 року.

Таким чином перебіг позовної давності зупинявся на весь час існування вищевказаних обставин, а тому твердження відповідача про сплив позовної давності щодо стягнення боргу є помилковими.

Позивачем в своєму позові було нараховано відповідачеві інфляційні витрати на суму боргу та 3% річних.

Відповідно до наданого до позову розрахунку інфляційних витрати та 3% річних нараховані за період з 29.09.2021 до 23.02.2022 року, тобто в межах строку передбаченого п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України.

При цьому, слід відмітити, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за вссь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки внаслідок невиконання боржником (відповідачем) грошового зобов`язання у кредитора (позивача) виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Така правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі №924/312/18 , постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 р. у справі № 922/4099/17, . постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 ро ку у справі №127/15672/16-ц.

За таких обставин п.15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до стягнень передбачених ст.625 ЦК України не застосовується, оскільки передбачені цією нормою суми не є неустойкою, штрафом, пенею.

Слід наголосити на тому, що жодних заперечень з приводу того, що відповідач не погодився з умовами та правилами надання кредиту під час укладення та підписання

вищезазначених договорів відповідачем висловлено не було.

Крім того слід зауважити, що правила надання грошових коштів розміщені на сайтах

Первісних кредиторів, посилання на які містить кожен із вищезазначених договорів.

Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст.641,644 ЦК України на укладання договору позики та визнають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладання договору.

Відповідач був належним чином ознайомлений з умовами вищевказаних договорів.

Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтею 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили умови вищезазначених договорів.

При цьому вказані договори та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не

визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін.

Однак, слід наголосити на тому, що вищезазначені договори укладені з ОСОБА_1 в судовому порядку не були розірваними.

Крім того, вказані договори у відповідності до вимог чинного законодавства недійсними не визнані, тобто в силу ст. 204 Цивільного кодексу України діє презумпція правомірності правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 638 та ч.1 ст.640 ЦПК України та правової позиції Верховного

Суду України по справі №6-63цс12 кредитний договір є укладеним не з моменту передачі грошей, а з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згод з усіх істотних умов такого договору.

Крім того, Верховним Судом України в постанові від 24.02.2016 № 6-50цс16наголошено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Слід зауважити, що у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) за позовом про стягнення коштів зазначено, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Тобто, посилання відповідача на те, що ТОВ "ФК "Паріс" не надано суду доказів отримання ним кредитних коштів від первісних кредиторів є помилковим та безпідставним, оскільки факт їх надання підтверджуються, власне, наявними у матеріалах справи вищезазначеними договорами, які є дійсними в силу приписів ст. 204 ЦК України про правомірність правочинів.

При цьому вимог щодо визнання зазначених правочинів недійсними чи встановлення факту їх неукладеності до суду заявлено не було. Зазначені правочини підтверджують факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо

передання в позику чи кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі.

Оскільки предметом судового розгляду у справі № 759/22744/23 є спір про стягнення

із відповідача на користь ТОВ "ФК "Паріс" заборгованості за кредитним договором і дані договори відповідачем не оспорювалися, в даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину вищезазначених договорів у цій справі (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (ст. 629 ЦК України).

Слід наголосити на тому, що неодноразово судами апеляційної інстанції, зокрема Вінницьким апеляційним судом у постанові від 16.10.2023 по справі № 127/10232/23,

Дніпровським апеляційним судом у постановах від 12.10.2023 по справі № 205/4735/23 та від 13.10.2023 по справі № 175/2448/23, наголошувалося, що факт отримання кредитних коштів підтверджується правочином, який у встановленому законом порядку недійсним не визнаний.

Суд, нагалошує на тому, що доводи відповідача щодо неналежності доданих розрахунків заборгованості, як доказів наявності заборгованості не можуть бути враховані, адже, належних та допустимих доказів, які спростовоють інформацію викладену у розрахунках заборгованості відповідачем не подано.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких доказів (відомостей) на спростування встановлених судом обставин матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про порушення відповідачем договірних зобов`язань перед позивачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що позивач довів перед судом підставність своїх вимог, а тому позов підлягає до задоволення повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2684 грн.

На підставі ст. 509, 526, 546, 612, 1054 Цивільного кодексу України, керуючись ст. 12, 81, 89, 141, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія"ПАРІС" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія"ПАРІС"() заборгованість в сумі 70 617 грн. 97 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія"ПАРІС"() витрати на судовий збір в сумі 2 684 грн.00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Суддя: Л.М. Шум