Справа № 750/889/24
Провадження № 2/750/690/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2024 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

суддіСупруна О.П.,
секретар Прохоренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 750/889/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

23.01.2024 позивач через адвоката Какулію О.Є. через систему «Електронний суд» звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 25.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 13.02.2024.

13.02.2024 розгляд справи відкладено на 05.03.2024 у зв`язку з неявкою відповідачів.

У судове засідання 05.03.2024 учасники справи не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщались в установленому законом порядку; представник позивача подав письмову заяву, в якій позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував, просив справу розглядати без його участі. Відповідачі через систему «Електронний суд» подали заяви про визнання позову та розгляд справи без їхньої участі.

Згідно вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до частини шостої статті 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до частини третьої статті 259 ЦПК України, якщо в одному провадженні об`єднані кілька взаємопов`язаних самостійних вимог, суд може ухвалити щодо будь-якої вимоги часткове рішення та продовжити провадження в частині невирішених вимог. Якщо за вимогами, об`єднаними в одне провадження, відповідачем є одна особа, ухвалення часткового рішення не допускається у разі обґрунтованих заперечень з боку відповідача.

Судом встановлено, що 10.08.2023 позивачем ОСОБА_1 було придбано у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 10.08.2023, посвідченим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С., зареєстрованим у реєстрі за № 2060, та витягом з Державного реєстру речових прав від 10.08.2023 № 342290272 (а.с. 8-10).

Відповідно до пункту 1.6 договору купівлі-продажу квартири від 10.08.2023 нерухоме майно є спільною сумісною власністю продавця, так як було набуте ним в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованому 20.06.2003 Відділом РАГС Сєвєродонецького міського управління юстиції. Заява про згоду чоловіка на продаж нерухомого майна, справжність підпису на якій засвідчено 18.10.2022 ОСОБА_5 , радником з консульських питань Посольства України в Республіці Австрія, за реєстровим № 570/2584, зберігається у справах нотаріуса, що посвідчив цей договір.

Згідно із пунктом 1.7 вищевказаного Договору нерухоме майно буде особистою приватною власністю покупця та не буде спільною сумісною власністю, так як на момент набуття покупець не перебуває в шлюбі (вдова з 16.07.2019). Оригінальний примірник заяви про підтвердження цього факту зберігається у справах нотаріуса, що посвідчив цей договір.

За твердженням позивача у квартирі за адресою:

АДРЕСА_1 , зареєстровані члени сім`ї колишньої власниці, а саме: її чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відміткою у паспорті серії

НОМЕР_1 та витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 28.11.2017 № 7434-1078727/2017 відповідно (а.с. 7 зворот, 17).

Вказана обставина також підтверджуються відповідями з Єдиного державного демографічного реєстру від 24.01.2024 №№ 419253, 419257 (а.с. 21, 22).

Позивач стверджує, що відповідачі не проживають у квартирі

АДРЕСА_2 майже два роки, у листопаді 2021 року виїхали до Австрії, а у листопаді 2022 року до Сполучених Штатів Америки, де й проживають зараз. Крім того, відповідачі не сплачують комунальних платежів, в утриманні житла не беруть участі, особистих речей в квартирі не мають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частинами першою, другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Вказане узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 16.01.2019 у справі № 309/2477/16-ц.

З припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням.

Позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

Разом з цим, відповідачі продовжують бути зареєстрованим у спірному помешканні, не надали належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у них права продовжувати користуватися чужою власністю та перешкоджати власнику у порядку статті 319 ЦК України вільно та на власний розсуд розпоряджатися належним їй майном.

За встановлених обставин, ураховуючи, що позивачем доведено факт припинення права власності у відповідачів на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також те, що відповідачі не є членами її сім`ї та не проживають у квартирі, самостійно не знялися з реєстраційного обліку, визнали позов, позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом, підлягають задоволенню, оскільки спір виник щодо захисту права власності шляхом усунення перешкод у користуванні цією власністю, що регулюється нормами ЦК України (статті 321, 383, 391 ЦК України).

Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 279, 289, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 986,96 грн (дев`ятсот вісімдесят шість гривень

96 копійок) з кожного у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Суддя