Постанова

Іменем України

07 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 753/11680/20

провадження № 61-1432св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 29 червня 2016 року; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на цю квартиру, номер запису про право власності 15158727 від 29 червня 2016 року, 16:53:30, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М. С.

На обґрунтування позову зазначав, що 15 лютого 2016 року уклав з ОСОБА_4 договір позики, за умовами якого вона взяла у нього в борг 1 568 845,80 грн, що еквівалентно 60 000,00 доларів США. 20 червня 2016 року ОСОБА_2 позичила в нього ще 4 900,00 доларів США на три місяці, про що склала розписку, а 13 червня 2017 року - 7 500,00 доларів США з кінцевим строком повернення до 15 серпня 2017 року.

У вказаних розписках ОСОБА_2 зазначила, що з метою забезпечення виконання зобов`язань з повернення грошових коштів вона передає у заставу квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань з повернення позики він звернувся до суду і рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року з неї стягнуто заборгованість у розмірі 2 586 650,14 грн.

Згодом він дізнався, що 29 липня 2016 року ОСОБА_2 подарувала своїй матері ОСОБА_3 квартиру, яка виступала заставою повернення боргів.

Вказаний договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а мав на меті лише приховування майна, на яке могло бути звернуто стягнення в рахунок погашення боргів, а тому є фіктивним.

З огляду на наведене ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири від 29 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М. С. за реєстровим номером 370.

Припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру загальною площею 58, 6 кв. м, житловою площею 25, 4 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 30233917 від 29 червня 2016 року, 17:04:52; номер запису про право власності 15158727).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що, укладаючи оспорюваний договір, відповідач ОСОБА_2 діяла очевидно недобросовісно, оскільки вказаний правочин порушує права позивача щодо задоволення його кредиторських вимог за рахунок нерухомого майна, спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника з метою уникнення в майбутньому виконання рішення суду про стягнення з неї боргу.

Оскільки заборгованість ОСОБА_2 , стягнута судовим рішенням, становить 2 586 650,14 грн, це рішення не виконане, немає доказів на підтвердження наявності у боржника іншого майна, за рахунок якого можливо виконати рішення суду, є підстави для визнання оспорюваного договору недійсним.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідачі уклали оспорюваний договір дарування у 2016 року, а позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у 2018 році.

Позивач не надав доказів відсутності у ОСОБА_2 будь-якого іншого нерухомого або рухомого майна, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Уклавши оспорюваний договір, ОСОБА_2 фактично повернула квартиру матері як єдиному законному власнику. До реалізації повноважень власника ОСОБА_2 ніколи не приступала, в неї немає ключів від квартири, вона квартиру не утримує і не утримувала.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року і залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року.

На обґрунтування касаційної скарги зазначав про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також оскаржив судове рішення з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Основною ознакою фіктивного правочину є введення в оману третьої особи (що було зроблено ОСОБА_4 шляхом написання розписки від 13 червня 2017 року, тобто вже після відчуження єдиного належного їй нерухомого майна) та намір уникнути звернення стягнення на майно за наявності невиконаних цивільно-правових зобов`язань.

Апеляційний суд не надав правової оцінки поясненням ОСОБА_2 щодо мети укладення договору уступки права вимоги від 05 березня 2007 року до договору щодо участі в інвестуванні будівництва № 7/174-1 від 20 грудня 2005 року, а саме створення враження про наявність у неї майна для отримання віз у консульських установах іноземних країн (тобто фактичного введення їх в оману).

Суд апеляційної інстанції протиправно відмовив у задоволенні клопотання його представника про зупинення провадження у справі у зв`язку з його перебуванням у складі Збройних Сил України, внаслідок чого він був позбавлений можливості особисто надати пояснення у справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дарницького районного суду м. Києва.

28 березня 2023 року справа № 753/11680/20 надійшла до Верховного Суду.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 направив відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 15 лютого 2016 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики, за умовами якого передав їй у власність кошти в сумі 1 568 845,80 грн, що еквівалентно 60 000,00 доларів США. Згідно з умовами договору ОСОБА_2 зобов`язалася повернути повну суму позики до 15 лютого 2021 року шляхом щомісячної виплати суми, еквівалентної 1 000,00 доларів США за курсом станом на день повернення (пункт 2.4 договору). Також ОСОБА_2 зобов`язалася сплачувати відсотки за користування позикою у розмірі 1,66 % залишку неповерненої суми, що розраховувались від суми доларового еквіваленту позики за курсом на момент здійснення платежу (пункт 2.2.1 договору).

Згідно з розпискою від 20 червня 2016 року ОСОБА_2 отримала від позивача в позику грошові кошти в сумі 4 900,00 доларів США, які зобов`язувалась повернути у тримісячний строк. У тексті цієї розписки позичальниця зазначила, що завдатком повернення вказаної суми є квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2

29 червня 2016 року між ОСОБА_2 (дарувальником) та ОСОБА_3 (обдаровуваною) укладено договір дарування, за умовами якого дарувальник подарувала, а обдаровувана прийняла безоплатно в дар квартиру АДРЕСА_1 . Дарунок оцінено сторонами в розмірі 774 575,00 грн.

Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Влас М. С. та зареєстрований у реєстрі за № 370.

На підставі вказаного договору нотаріус вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про перехід права власності на квартиру до ОСОБА_3 : рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30233917 від 29 червня 2016 року 17:04:52.

13 червня 2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 7 500,00 доларів США, які зобов`язалась повернути до 15 серпня 2017 року, що підтверджується розпискою. Завдатком повернення вказаної суми є квартира АДРЕСА_1 .

Додатковою угодою № 1 від 13 липня 2017 року договір позики від 15 лютого 2016 року розірваний достроково на підставі взаємної згоди сторін.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року у справі № 753/20246/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у розмірі 2 035 902,48 грн, суму заборгованості за відсотками за користування позикою в розмірі 467 350, 89 грн, пеню у розмірі 3 % річних основної суми заборгованості за весь період прострочення у сумі 74 586,77 грн, витрати зі сплати судового збору в сумі 8 810,00 грн, а всього 2 586 650,14 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (стаття 717 ЦК України).

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п'ята статті 203 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 20 червня 2016 року ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в сумі 4 900,00 доларів США. Згідно з розпискою завдатком повернення вказаної суми у тримісячний строк є квартира АДРЕСА_1 .

Незважаючи на це вже 29 червня 2016 року ОСОБА_8 уклала зі своєю матір'ю ОСОБА_3 договір дарування вказаної квартири.

13 червня 2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг 7 500,00 доларів США, що підтверджується розпискою. Завдатком повернення вказаної суми згідно з розпискою є квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Надаючи ОСОБА_2 у борг грошові кошти, ОСОБА_1 розраховував на виконання боржником свого обов`язку з повернення коштів з огляду на її платоспроможність та наявність у неї нерухомого майна.

В свою чергу ОСОБА_2 , отримуючи в позику грошові кошти, усвідомлювала свій обов`язок з їх повернення на умовах, визначених договорами позики.

Укладаючи 29 червня 2016 року оспорюваний договір дарування, дарувальник ОСОБА_2 передбачала можливе стягнення з неї на користь ОСОБА_1 боргу з огляду на невиконані зобов`язання за договорами позики від 15 лютого та від 20 червня 2016 року. Окрім того, вже після укладення договору дарування квартири (13 червня 2017 року) ОСОБА_2 повторно отримала в борг у позивача 7 500,00 доларів США, завдатком повернення вказаних коштів також стала квартира АДРЕСА_1 , яка на момент написання розписки вже не належала їй на праві власності.

Такі дії ОСОБА_2 не можна визнати добросовісними у розумінні пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Встановивши, що оспорюваний договір дарування квартири ОСОБА_2 вчинила з метою уникнення відповідальності за рахунок цього майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання його недійсним.

Вимоги про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру задоволенню не підлягають, оскільки є неналежним способом захисту порушеного права позивача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд першої інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору дарування квартири є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування і залишає в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним скасувати та залишити в цій частині в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

СуддіА. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун

М. Ю. Тітов