КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1362/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про відшкодування шкоди, заподіяної із вини держави,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути із Держави Україна в особі Уряду - Кабінету Міністрів України в рахунок відшкодування заподіяної шкоди суму у розмірі 16 799,00 доларів США, з яких: 14 000,00 доларів США - її вклад згідно з договором банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014; 415,00 доларів США - 0,5 % річних згідно з договором банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014; 2 384,00 доларів США - 3 % річних за весь період від розміру боргу згідно з договором банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 12 червня 2014 року між нею та ПАТ «Старокиївський банк» укладено договір банківського вкладу № 06/1274-2014. Станом на 11 вересня 2014 року залишок коштів на її рахунку становив 14 001,15 доларів США. Починаючи з липня 2014 року вона неодноразово зверталась до банку з приводу повернення коштів та у вересні їй було рекомендовано звернутись до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

06 листопада 2014 року уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» повідомила, що правочини укладені між нею та банком, в тому числі договір банківського рахунку від 29 травня 2014 року № 8327, договір банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014, операції з внесення грошових коштів по рахункам визнані нікчемними.

Рішеннями адміністративних судів у справі № 826/18881/15 визнано протиправними дії уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у частині невключення до нього ОСОБА_2

06 лютого 2020 року позивачкою направлено до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заяву про виплату гарантованої суми за вкладом, проте у лютому 2020 року співробітники Фонду повідомили її про державну реєстрацію припинення ПАТ «Старокиївський банк» як юридичної особи, отже ліквідація банку вважається завершеною, а вимоги кредиторів - погашеними.

Позивачка вказувала, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб як державна структура, діючи в інтересах держави, позбавив її можливості отримати свої кошти за депозитним вкладом. Отже, на переконання позивачки, внаслідок відсутності належної регуляторної політики на банківському ринку з боку держави її позбавлено майна (депозитних коштів), що у подальшому призвело до неможливості виконання судового рішення на її користь, тому саме Держава Україна несе відповідальність в цілому за діяльність своїх органів влади.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме держава Україна в особі Кабінету Міністрів України завдала їй майнову шкоду. Суд зазначив про відсутність обов`язкових складових для відшкодування шкоди (цивільно-правової відповідальності), посилаючись на положення Конституції України, статей 1166, 1173, 1174 ЦК України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд зазначив, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, не виплативши позивачці кошти за вкладом в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду, допустив порушення її прав щодо володіння майном, яке належить ОСОБА_2 . Водночас, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України завдала їй майнову шкоду, оскільки позивачкою не наведено, а судом не встановлено, що діями та/або бездіяльністю Кабінету Міністрів України їй спричинена шкода та порушені її права з підстав невиконання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб обов`язку виплатити ОСОБА_2 як вкладнику гарантовану суму коштів. Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що стягнення з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України грошових коштів у розмірі 16 799,00 доларів США не узгоджується з положеннями законів України «Про Кабінет Міністрів України» та «Про банки і банківську діяльність», адже обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_2 посилалась на те, що держава в особі уряду неналежно здійснювала регуляторну політику у банківському секторі, однак відповідно до Закону України «Про Національний банк України» регулятором безпеки банківської діяльності є саме Національний банк України.

Постановою Верховного суду від 16 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Приймаючи зазначену постанову, Касаційний цивільний суд зробив висновок, що вирішуючи спір, суди не врахували те, що позов було пред`явлено до держави Україна на підставі статті 1174 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої в результаті неправомірних дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, створеного з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та наділеного владними управлінськими функціями, питання про протиправність дій якої було вирішено судом у порядку адміністративного судочинства (постанова Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 826/18881/15), залишили поза увагою, що судове рішення про зобов`язання уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_2 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014, неможливо виконати у зв`язку із ліквідацією банку, а отже права ОСОБА_2 не можуть вважатись поновленими, а судове рішення у справі № 826/18881/15 - виконаним. Також суди попередніх інстанцій не врахували, що внаслідок відповідних дій уповноваженої особи Фонду відбулося втручання у право позивачки на мирне володіння майном, передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки позивачка мала законні сподівання на гарантоване відшкодування державою, яка делегувала відповідні функції Фонду гарантування вкладів фізичних, коштів за її вкладом. Кабінет Міністрів України було визначено позивачкою як вищий орган виконавчої влади, який представляє державу, без посилання на незаконність його дій чи бездіяльності. При цьому Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національний банк України залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, отже вони мали можливість користуватись процесуальними правами, передбаченими ЦПК України. З огляду на викладене, висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 у зв`язку з недоведенням останньою протиправності дій Кабінету Міністрів України та причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача шкоди та завданою шкодою є передчасними.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що до припинення банку та після ухвалення судового рішення, яким було визначено статус ОСОБА_2 як вкладника, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, як вказує позивачка, зобов`язання не виконав, проте гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом.Державна гарантія виплати Фондом коштів за відповідним вкладом в межах гарантованої суми відшкодування не змінює свого правового статусу з припиненням банку.Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, щопозивачка не довела, що внаслідок відсутності належної регуляторної політики на банківському ринку з боку Держави в особі Кабінету Міністрів України їй завдано майнову шкоду в сумі 16 799 доларів США, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, адвокат Дем`яненко М.В. в інтересах позивачки оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 червня 2023 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою адвоката Дем`яненка М.В. в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року закрито на підставі частини другої статті 362 ЦПК України, оскільки вказаний представник у січні 2023 року на мав повноважень для подачі апеляційної скарги в інтересах позивачки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У серпні 2023 року ОСОБА_1 ,будучи особою, яка не брала участі у справі, як правонаступник позивачки, звернулась з апеляційною скаргою на вказане судове рішення, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що не дивлячись на висновки, викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 лютого 2022 року, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року ОСОБА_2 знову було відмовлено у задоволенні позову з підстав того, що вона не довела причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача Кабінету Міністрів України і заподіянням їй шкоди, тобто з тих самих підстав, які були наведені у скасованому судовому рішенні від 04 грудня 2020 року.

Як правонаступник позивачки, вона звертає увагу, що суб`єктом порушення прав позивачки є Держава Україна, як цілісна державно-правова система. В даному випадку Кабінет Міністрів України є Урядом, який здійснює представницькі функції щодо порушень, заподіяних Державою Україна. Внаслідок взаємодії державних структур, а саме Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду, окружного адміністративного суду та інших державних органів, позивачці було створено умови, за яких вона була вимушена шість років добиватись справедливості. При цьому, відсутність належної регуляторної політики на банківському ринку призвела спочатку до незадовільної роботи банківської системи, і як наслідок, унеможливило отримання позивачкою своїх депозитних коштів, а в подальшому призвело до неможливості виконання судового рішення, ухваленого на користь ОСОБА_2 . Таким чином саме Держава Україна в особі її Уряду має відповідати за заподіяну ОСОБА_2 шкоду, спричинену відсутністю належної регуляторної політики у банківському секторі та відсутністю у державі злагодженого механізму судового захисту порушених прав та невиконанням судового рішення у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 23 жовтня 2023 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року залучено правонаступника ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_1 в якості позивача до участі у справі № 757/12545/20-ц за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про відшкодування шкоди, заподіяної із вини держави.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Національного банку України - Голєв Ю.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанціїбез змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися і явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просила розглянути справу без участі позивачки та її представника, Кабінет Міністрів України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб причини неявки їх представників до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника третьої особи у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнитиз таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 29 травня 2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_2 був укладений договір банківського рахунку № 8327, відповідно до умов якого банк за заявою клієнта відкриває банківський поточний (на вимогу) рахунок клієнта № НОМЕР_1 у доларах США та здійснює за ним операції згідно з діючим законодавством України.

12 червня 2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_2 укладений договір банківського вкладу № 06/1274-2014, за умовами якого банк відкриває вкладнику рахунок № НОМЕР_2 «Недільний» у доларах США, а вкладник вносить на цей рахунок кошти у сумі 14 000,00 доларів США.

Дата внесення вкладу - 12 червня 2014 року, дата повернення вкладу - 19 червня 2014 року, процентна ставка за вкладом - 0,5 % річних. За даним вкладом додаткові внески не передбачено (пункти 1.2-1.4).

Сплата нарахованих процентів за вкладом здійснюється щомісячно шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника (№ НОМЕР_1 ).

Відповідно до квитанції від 12 червня 2014 року № 67074 ОСОБА_2 через касу банку перерахувала суму в розмірі 14 000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 163 165,28 грн з призначенням платежу «внесення готівки за депозитний рахунок, згідно договору № 06/1274-2014 від 12.06.2014 року».

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 червня 2014 року № 50 «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Старокиївський банк».

Згідно з випискою відділення № 1 ПАТ «Старокиївський банк» від 11 вересня 2014 року кошти ОСОБА_2 , що знаходилися на рахунку за договором банківського вкладу, 19 червня 2014 року перераховано на її поточний рахунок (№ НОМЕР_1 ), так само як нараховані відсотки за вказаним вкладом. Залишок складав 14 001,15 доларів США.

Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2014 року відкликано банківську ліцензію та ухвалено рішення про ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк».

29 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про повернення її вкладу, розміщеного у ПАТ «Старокиївський банк», за результатами розгляду якої Фонд листом від 06 листопада 2014 року № 609/09-02 повідомив, що правочини, у тому числі договір банківського рахунку від 29 травня 2014 року № 8325 та договір банківського вкладу (депозиту) від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014, операції з внесення грошових коштів за рахунками, відкритими на виконання вказаних договорів, визнано нікчемними відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 228 ЦК України, у зв`язку із чим ОСОБА_2 не було включено до переліку та реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Оскільки дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Жаркіх Л.І. вважала протиправними, то звернулась із позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року у справі № 826/18881/15 позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О., оформлене наказом від 29 серпня 2014 року № 61, в частині визнання нікчемними договорів банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014 та банківського рахунку від 29 травня 2014 року № 8327. Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіну Л.О. подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_2 як вкладника, яка має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/18881/15 частково задоволено апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Грошової С.В., скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О., оформленого наказом від 29 серпня 2014 року № 61, в частині визнання нікчемними договору банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014 та банківського рахунку від 29 травня 2014 року № 8327, та прийнято в цій частині нове рішення, яким дані позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у частині невключення до нього ОСОБА_2 . В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року залишено без змін.

Відповідно до змісту ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року у справі № 752/14256/18 у провадженні СУ ГУ НП у м. Києві перебувало кримінальне провадження № 0000367 від 11 вересня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 3641 Кримінального кодексу України. Досудовим розслідуванням встановлено, що службові особи юридичної особи приватного права ПАТ «Старокиївський банк» в період часу з 13 травня 2014 року по 17 червня 2014 року, зловживаючи своїми повноваженнями, умисно, з метою одержання неправомірної вигоди для інших осіб, використали, всупереч інтересам банку, свої повноваження, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді матеріальних збитків банку. 20 лютого 2017 року слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва Чередніченко Н.П. задоволено клопотання слідчого СУ ГУ НП у м. Києві Зеленяк П. А. та накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунках, відкритих в ПАТ «Старокиївський Банк», у тому числі на поточний рахунок № НОМЕР_1 та на депозитний рахунок № НОМЕР_2 , що належать ОСОБА_2 .

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва Колдіної О.О. від 25 жовтня 2019 року клопотання адвоката Дем`яненка М.В. в інтересах ОСОБА_2 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 000367 задоволено та скасовано арешт з поточного рахунку № НОМЕР_1 та депозитного рахунку № НОМЕР_2 в ПАТ «Старокиївський Банк», на яких розміщені грошові кошти, що належать ОСОБА_2 , накладений відповідно до ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року у справі № 752/3185/17 у кримінальному провадженні № 0000367 від 11 вересня 2014 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 січня 2020 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року скасовано в частині вирішення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О., оформленого наказом від 29 серпня 2014 року № 61, щодо визнання нікчемними всіх транзакцій договорів банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014 та банківського рахунку від 29 травня 2014 року № 8327. У цій частині провадження у справі закрито. В решті рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року залишено без змін.

06 лютого 2020 року ОСОБА_2 направила до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заяву про виплату гарантованої суми за вкладом, проте у лютому 2020 року співробітники Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повідомили про державну реєстрацію припинення ПАТ «Старокиївський банк» як юридичної особи та що вимоги кредиторів, які були незадоволені у зв`язку з недостатністю майна, вважаються погашеними і повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора ПАТ «Старокиївський банк» припинено.

На підтвердження заявлених позовних вимог про відшкодування шкоди, заподіяної із вини держави, ОСОБА_2 надала суду як письмові докази копії: договору банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014, квитанції від 12 червня 2014 року № 67074, виписки відділення № 1 ПАТ «Старокиївський банк» станом на 11 вересня 2014 року, заяви уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіній Л.О. від 29 вересня 2014 року, вимоги від 08 липня 2015 року на адресу ПАТ «Старокиївський банк» про повернення кошів, відповіді ОСОБА_4 від 06 листопада 2014 року № 609/09-02, консультативного заключення Київського міського клінічного онкологічного центру від 07 серпня 2015 року, відповіді керівника Секретаріату Конституційного Суду України від 23 грудня 2015 року № 4-14-16/3021, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року у справі № 826/18881/15 за позовом ОСОБА_2 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О., третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/18881/15 за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Грошової С. В. на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 січня 2020 року у справі № 826/10319/15 за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Грошової С. В. на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року, ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року у справі № 752/14256/18 за клопотанням адвоката Дем`яненка М. В. в інтересах ОСОБА_2 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000367, заяви від 06 лютого 2020 року директору-розпоряднику Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (фіскального чеку від 06 лютого 2020 року), листа Міністерства юстиції України від 08 жовтня 2019 року № 1566/32249-33-19/7.3.4 щодо надання роз`яснень законодавства з питань діяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, вимоги від 26 лютого 2020 року на адресу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

При цьому відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За правилом частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 , звертаючись до суду у березні 2020 року, із вимогами до відповідача про стягнення із держави Україна в особі уряду - Кабінету Міністрів України в рахунок відшкодування заподіяної їй шкоди у розмірі 16 799,00 доларів США, свої вимоги обґрунтовувала, в тому числі, статтями 1166, 1173, 1174 ЦК України.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за неправомірні діяння посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 вказувала на те, що Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України має відповідати за заподіяну їй шкоду, спричинену відсутністю належної регуляторної політики у банківському секторі та відсутністю у державі злагодженого механізму судового захисту порушених прав.

Згідно зі статтею 116 Конституцією України, Кабінет Міністрів України, зокрема: 1) забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; 2) вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; 3) забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; 4) розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; 5) забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону; 6) розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; 7) здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю; 8) організовує і забезпечує здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи; 9) спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; 10) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України у сфері економіки, фінансів, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці; забезпечує проведення державної економічної політики, здійснює прогнозування та державне регулювання національної економіки; забезпечує розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного та соціального розвитку; визначає доцільність розроблення державних цільових програм з урахуванням загальнодержавних пріоритетів та забезпечує їх виконання; здійснює відповідно до закону управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами, делегує в установленому законом порядку окремі повноваження щодо управління зазначеними об`єктами міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям та відповідним суб`єктам господарювання; подає Верховній Раді України пропозиції стосовно визначення переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності. Держава не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями держави, якщо інше не передбачено законом або договором. Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. Шкода, заподіяна банку внаслідок такого втручання, підлягає відшкодуванню у порядку, визначеному законом.

Вклади фізичних осіб банків гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України. Вклади фізичних осіб Державного ощадного банку України гарантуються державою (стаття 57 «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Отже, за своїми зобов`язаннями перед вкладниками банк відповідає всім своїм майном відповідно до законодавств, а тому відсутня цивільно-правова відповідальність держави в особі Кабінету Міністрів України за зобов`язаннями банку.

Стягнення з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України грошових коштів у розмірі 16 799,00 доларів США не узгоджується з положеннями Законів України «Про Кабінет Міністрів України» та «Про банки і банківську діяльність».

При цьому, мотивуючи свій позов, ОСОБА_2 посилалася на те, що Держава в особі Кабінету Міністрів України неналежно здійснювала регуляторну політику у банківській секторі.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до Закону України «Про Національний банк України» регулятором безпеки банківської діяльності є Національний банк України.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 757/2723/20, від 09 грудня 2021 року у справі № 757/62066/19-ц.

Крім того, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частини першої-другої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі частин першої та другої статті 6 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

У частині третій статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначено, що уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду.

Нормами статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному вебсайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Згідно з положеннями частини першої статті 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

У справі, що переглядається, встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року у справі № 826/18881/15 було визнано протиправним та скасовано рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О., оформлене наказом від 29 серпня 2014 року № 61, в частині визнання нікчемними договорів банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014 та банківського рахунку від 29 травня 2014 року № 8327. Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіну Л.О. подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_2 як вкладника, яка має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О., оформленого наказом від 29 серпня 2014 року № 61, в частині визнання нікчемними договору банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014 та банківського рахунку від 29 травня 2014 року № 8327, та прийнято в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у частині невключення до нього ОСОБА_2 . В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 січня 2020 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року скасовано в частині вирішення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О., оформленого наказом від 29 серпня 2014 року № 61, щодо визнання нікчемними всіх транзакцій договорів банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1274-2014 та банківського рахунку від 29 травня 2014 року № 8327. У цій частині провадження у справі закрито. В решті рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року залишено без змін.

Вказаними судовими рішеннями у справі № 826/18881/15 встановлено, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіною Л.О. позивачку безпідставно не було включено до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів Фонду.

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , фактично просила стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України невиплачену їй суму за вкладом, визначену нею як матеріальну шкоду, оскільки невиплата цієї суми відбулася внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) Фонду щодо не включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за договором банківського вкладу, та несвоєчасного виконання судового рішення у справі № 826/18881/15.

Отже, спір виник щодо права ОСОБА_2 на відшкодування шкоди, завданої в результаті неправомірних, на її думку, дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Так, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмову у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 203/2/19 (провадження № 61-6983св20) міститься висновок про те, що визначений позивачем у позові склад сторін у справі (позивач та відповідач) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Враховуючи зміст, характер відносин між учасниками справи та встановлені судами обставини цієї справи, колегія суддів зазначає, що спір щодо відшкодування шкоди, завданої в результаті неправомірних дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо не включення позивачки до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за договором банківського вкладу, існує саме з Фондом.

Кабінет Міністрів України не уповноважений відповідати за заподіяну ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 ,неповерненням грошового вкладу шкоду, завдану в результаті неправомірних дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а отже не є належним відповідачем у цій справі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказаного не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилково висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з підстав недоведеності того, що внаслідок відсутності належної регуляторної політики на банківському ринку з боку Держави в особі Кабінету Міністрів України позивачі було завдано майнову шкоду в сумі 16 799 доларів США.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в остаточній постанові від 18 жовтня 2023 року у повністю подібній справі № 757/41834/20 (провадження № 61-632св22) за позовом фізичної особи - вкладника ПАТ «Старокиївський банк» до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про відшкодування шкоди.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) наголосила на тому, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людининеодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що лише за наявності належного складу відповідачів у цій справі він був у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення чи відмову у задоволенні по суті спору, без залучення належного відповідача позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача (складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові, вирішення позову з неналежним відповідачем (складом відповідачів) не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав, в тому числі за недоведеності позовних вимог.

Пред?явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

При цьому ОСОБА_1 , як правонаступник ОСОБА_2 , не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої протиправною бездіяльністю, до належного відповідача.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про відшкодування шкоди, однак помилився щодо підстав для такої відмови, адже відмовив в позові через недоведеність позовних вимог, тоді як зазначені вимоги пред`явленні до неналежного відповідача, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення не можна визнати законним і обґрунтованим.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди з наведених вище підстав.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та/або касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Оскільки судовий збір із ОСОБА_2 та її правонаступника - ОСОБА_1 судами не справлявся на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, про відшкодування шкоди, заподіяної із вини держави, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній