ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/638/23 Номер провадження 22-ц/814/1569/24Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

розглянула в судовому засіданні у м. Полтаві, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2023 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідач підписав заяву № б/н від 26 грудня 2013 року, відповідно до якої отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач порушує зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з чим станом на 04 січня 2023 року утворилась заборгованість у сумі 48580 грн. 85 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 40555 грн. 03 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 8025 грн. 82 коп., яку просив стягнути разом з судовими витратами.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, оскільки тіло кредиту погашено, що виключає нарахування відсотків.

Не погодившись з даним судовим рішення, АТ КБ «Приватбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог в повному обсязі.

Вказувало, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору.

Також зазначало, що у доданій до позовної заяви виписці з карткового рахунку позичальника відображено рух коштів та встановлений банком кредитний ліміт, що було безпідставно залишено судом першої інстанції поза увагою.

Окрім того вказувало, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що є підставою для судового захисту прав кредитора.

На апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», надіслав свій відзив представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Фесенко Ю.О., у якому спростовуючи доводи апеляційної скарги, просила залишити рішення районного суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, та стягнути з банку на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

На відзив надіслало своє заперечення АТ КБ «Приватбанк», в якому просило апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати та постановити нове рішення про повне задоволення заявлених вимог, у зв`язку з чим просило відмовити в стягненні на користь відповідача витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження факту укладення з ОСОБА_1 кредитного договору позивачем надано до суду завірену копію анкети - заяви відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 26 грудня 2013 року.

Позивач надав суду розрахунок заборгованості, згідно до якого станом на 04 січня 2023 року утворилась заборгованість у сумі 48580 грн. 85 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 40555 грн. 03 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 8025 грн. 82 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.12.2013 року шляхом підписання заяви-анкети тому, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді відсотків а порушення термінів виконання договірних зобов`язань, свідчить про недоведеність позивачем правових підстав для нарахування відсотків, розмір яких сторонами не погоджувались.

Одночасно, суд відмовив в задоволенні вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту, прийнявши до уваги наданий стороною відповідача контррозрахунок, згідно якого позичальник не має простроченої заборгованості по тілу кредиту.

Колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції в повній мірі виходячи з наступного.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, в тому числі за простроченим тілом кредиту та заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26.12.2013 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/ternns/ як невід`ємні частини спірного договору.

Однак, з матеріалів справи не вбачається, що саме з даним Витягом з Умов відповідач ознайомився і погодився, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо користування кредитними коштами та щодо сплати прострочених відсотків за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Отже у цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути; укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.рrivatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (26.12.2013) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02.03.2023), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За наведених обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, розмір якої складає 8025,82 грн.

Разом з цим, суд безпідставно відмовив в задоволенні вимог про стягнення з позичальника заборгованості по тілу кредиту, яка доводиться наданими стороною позивача належними доказами.

Так, матеріалами справи доводиться, що на підставі укладеного кредитного договору, позичальнику було видано картку «Універсальну Голд», номер картки НОМЕР_1 (дата відкриття карткового рахунку 26.03.2014 р.), а після завершення строку її дії нову карту «Універсальна Голд» номер картки НОМЕР_2 (дата відкриття - 15.08.2017 р.).

Сторонам не заперечується, що позичальник впродовж строку дії кредитних карток активно користувався кредитними коштами.

Так, з приєднаної до позовної заяви виписки з карткового рахунку на ім`я ОСОБА_1 за період 26.03.2014 по 06.01.2023 р. вбачається, що станом на початок періоду заборгованість складала «0», а на кінець періоду - 48580,85 грн.

За вказаний період надходжень було - 605198,82 грн., а витрат - 653779,67 грн.

З наданого рахунку вбачається, що дійсно в зазначений період позичальник активно користувався кредитними коштами та час від часу поновлював свій рахунок.

Так, звертає на себе увагу, що фактично розмір заборгованості по тілу кредиту почав утворюватися з січня 2020 року.

Впродовж 2020-2023 р. ОСОБА_1 продовжував користуватись кредитними коштами та періодично здійснювати поповнення свого рахунку, але не погашаючи всю існуючу заборгованість.

Аналізуючи надану позивачем виписку з рахунку, колегія суддів вважає її належним та допустимим письмовим доказом, оскільки вона містить інформації про предмет доказування.

Разом з цим, судом першої інстанції при вирішення спору безпідставно не було взято останню до уваги, натомість надано перевагу іншому доказу у вигляді наведеного стороною відповідача контррозрахунку про відсутність заборгованості по тілу, який проведено шляхом простої математичної дії, без урахування таких обов`язкових складових як нарахування в порядку ст. 1049 ЦК України відсотків за період користування кредитними коштами, розмір сальдо на початок періоду, в тому числі з урахуванням пільгового періоду та т.і.

За вказаних обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості по тілу є помилковими, такими що не ґрунтуються на зібраних по справі доказах, а відтак судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про стягнення з позичальника ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості по тілу кредиту в розмірі 40555,03 грн.

Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів, виходячи з положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне понесені по справі судові витрати розподілити між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Так, розмір задоволених позовних вимог становить 83%, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 2456,28 грн, а також судовий збір за подання апеляційної скарги, що становитиме 3341,58 грн.

Крім того, виходячи з правової природи додаткового рішення, яке є похідним від основного судового рішення, прийнятого за результатами розгляду позову по суті, внаслідок постановлення по справі нового рішення, підлягає зміні і ухвалене 19.12.2023 року додаткове рішення, яким стягнуто з позивача на користь відповідача 10000 грн. за надання професійної правничої допомоги, розмір якої підлягає зменшенню відповідно до розміру задоволених позовних вимог до 1700 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п .п. 3,4, ст. ст. 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2023 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором №б/н від 26.12.2012 року в розмірі 40555,03 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 2456,28 грн. та 3341,58 грн., а всього 5797,86 грн.

Додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2023 року. змінити, зменшивши розмір витрат на правничу допомогу з 10000 грн. до 1700 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 04 березня 2024 року.

Судді: О. І. Обідіна С. Б. Бутенко О. В. Прядкіна