ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/2284/23
Номер провадження 22-ц/818/149/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2023 року в складі судді Новіченко Н.В. у справі № 643/2284/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Позов мотивовано тим, що 05 листопада 2020 року Московським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ № 643/16933/20 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідачка вказане судове рішення не виконує у зв`язку з чим за період з жовтня 2020 року по лютий 2023 року у неї утворилася заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 85307, 34 грн.

17 лютого 2023 року державним виконавцем Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Салтівський ВДВС у місті Харкові МУ МЮ) винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 на його користь 30% відсотків від суми заборгованості, а саме 24 653,95 грн. Вказана сума відповідно до статті 196 Сімейного кодексу України підлягає вирахуванню з загального розміру заборгованості тому розмір пені за період з 01 листопада 2020 року по 16 березня 2023 року складає 60 653,39 грн. (85 307,34 грн. - 24 653,95 грн. - 60 653,39 грн.), яку ОСОБА_2 просив стягнути з відповідачки.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у сумі 60 653 (шістдесят тисяч шістсот п`ятдесят три) грн. 39 коп. та судовий збір на користь держави у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка належним чином не виконує рішення про стягнення з неї аліментів, а тому наявні підстави для застосування до неї штрафних санкцій та стягнення пені, розмір якої дорівнює розміру заборгованості за вирахуванням витрат виконавчого провадження. Оскільки матеріали справи не містять доказів, що донька не проживає разом з позивачем та відсутнє судове рішення про визначення місця проживання дитини, то підстави для звільнення від відповідальності за неналежне виконання судового рішення відсутні.

14 вересня 2023 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мірошниченко Альона Михайлівна, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлена її вина у несплаті аліментів.

Судовий наказ Московським районним судом м. Харкова було видано 04 квітня 2019 року, до виконання його пред`явлено 04 лютого 2021 року, проте розрахунок заборгованості проведено за період з квітня 2019 року по лютий 2021 року. В процесі виконання судового рішення державний виконавець наклав арешт на її гроші кошти та, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», повинен був кошти у розмірі суми аліментів станом на 01 вересня 2021 року списати і перевести на рахунок позивача.

Також судом не надано оцінку обставинам, що стосовно позивача відкрито кримінальне провадження ЄРДР № 0000541 по ч.1 ст.125 КК України за фактом нанесення їй тілесних ушкоджень. Також ОСОБА_2 здійснює їй перешкоди у спілкуванні з дитиною.

08 листопада 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що відповідач була обізнана про обов`язок сплачувати аліменти та існування судового наказу, проте, як нею особисто зазначалось у судових засіданнях не бажає цього робити через неприязні стосунки з позивачем

ОСОБА_1 не надано доказів щодо скрутного матеріального чи сімейного стану, який не дозволяє їй сплачувати аліменти, чи погасити заборгованість зі сплати аліментів, чи сплатити пеню за прострочення по сплаті аліментів.

Доводи щодо вчинення насильства щодо неї є припущенням та не підтверджено належними доказами, оскільки заява до органів Національної поліції не свідчить про існування кримінального провадження.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 06 липня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 05 листопада 2020 року Московським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ № 643/16933/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття (а с. 9).

Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 29 грудня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63765373 з виконання вказаного судового наказу (а.с. 10)

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем 07 березня 2023 року, за період з жовтня 2020 року по лютий 2023 року включно заборгованість ОСОБА_1 становить 85 307, 34 грн (а.с. 11).

Постановою Салтівського ВДВС у місті Харкові СМУ МЮ від 17 лютого 2023 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто штраф 30% від суми заборгованості, а саме 24653,95 грн (том 1, а.с. 13).

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Московський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про звільнення від сплати аліментів та припинення стягнення аліментів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 червня 2021 року,

з урахуванням ухвал суду про виправлення описки від: 06 липня 2021 року та

01 жовтня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Звільнено ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментам з

13 серпня 2020 року, які стягуються на підставі судового наказу, виданого

04 квітня 2019 року Московським районним судом м. Харкова у справі

№ 643/2049/19, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Звільнено ОСОБА_2 з 13 серпня 2020 року від сплати аліментів, які стягуються на підставі судового наказу, виданого 04 квітня 2019 року Московським районним судом м. Харкова у справі № 643/2049/19, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та

не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції вважав обставиною, що має істотне значення у цій справі, зміну місця проживання ОСОБА_1 , оскільки із настанням цієї обставини ОСОБА_2 , як батько, безпосередньо утримує доньку в повному обсязі, що підтверджено належними та допустимими доказами та не заперечується сторонами у справі.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 червня 2021 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що факт зміни місця проживання одного з батьків та, як наслідок, залишення дитини проживати з іншим, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку позивача на користь відповідача, тому наявні підстави для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам на утримання дочки, що утворилась за період з 13 серпня 2020 року та звільнення позивача від сплати аліментів з цієї ж дати у подальшому.

Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2022 року вказані судові рішення залишено без змін.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей по Московському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання та відібрання малолітньої дитини.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей по Московському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей Богодухівського району Валківської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 лютого 2023 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , у задоволенні позову в іншій частині відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

12 лютого 2024 року ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Шевцов О. А., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яку ухвалою суду касаційної інстанції від 15 лютого 2024 року залишено без руху (https://reyestr.court.gov.ua/Review/117015852).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині 1 та 2 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Частинами 1 та 2 статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670 сво 19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311св17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками».

Аналогічний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 461/7406/18 (провадження № 61-2128св20) та від 28 жовтня 2020 року в справі № 610/1213/17 (провадження № 61-212св18), на які теж є посилання в касаційній скарзі.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи, що дитини проживає з батьком, ОСОБА_1 було відомо про необхідність сплати аліментів, проте останньою не вжито заходів щодо виконання судового рішення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність передбачених частиною 1 статті 196 СК України підстав для стягнення з відповідачки пені за прострочення сплати аліментів у розмірі, що відповідає розміру заборгованості за аліментами.

Доводи позивачки щодо невстановлення вини є необґрунтованими, оскільки саме на неї покладено обов`язок доведення, що заборгованість виникла з незалежних від неї обставин.

Посилання на наявність звернень до правоохоронних органів щодо вчинення стосовно неї неправомірних дій не звільняє її від обов`язку сплати аліментів. Визначення порядку спілкування з дитиною може бути предметом іншого судового провадження та не впливає на обов`язок утримання дитини.

Доводи щодо визначення судовим рішенням від 01 лютого 2024 року місця поживання дитини разом з нею не є підставою для звільнення від сплати пені, оскільки не спростовує доводи позивача, що у спірний період /на час її нарахування дитина проживала разом з батьком, а тому відповідачка мала нести обов`язок по сплаті вказаних платежів.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 04 березня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина