ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1427/24 Справа № 207/2397/22 Головуючий у першій інстанції: Юрченко І. М. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Ніколиної А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Кір`як Катерина Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування, визнання дійсним договору купівлі-продажу, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з травня 2018 року він - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали спільно, як подружжя, в квартирах своїх знайомих, а саме за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Свого майна в них не було. 01.07.2018 року їздили спільно відпочивати до Туреччини. Накопичивши грошові кошти, він з ОСОБА_4 в червні 2018 року вирішили придбати собі житло для спільного проживання та побудови офіційних шлюбних відносин, шукали через ріелтора різні варіанти. Оглянувши декілька будинків, вони зупинили свій вибір на будинку, розташованому по АДРЕСА_3 , в якому 1/2 частина житлового будинку належала ОСОБА_3 . Домовившись із власником будинку про всі істотні умови договору купівлі-продажу, позивач, до нотаріального посвідчення договору, передав продавцю ОСОБА_3 вартість нерухомого майна в розмірі 3500,00 доларів США, а ОСОБА_3 власноручно написали розписку про отримання грошових коштів за проданий нею будинок, яка була передана на зберігання ОСОБА_4 разом із договором, на теперішній час оригінал розписки та договору знаходяться у нього. З невідомих причин, оскільки придбанням будинку для сім`ї займались вони разом, було погоджено придбати будинок на ім`я ОСОБА_4 , якій він повністю довіряв. Договір купівлі-продажу будинку, який складався із житлового будинку А-1, житловою площею 75,5 кв.м., літньої кухні Б-1, вбиральні Д-1, зливної ями №2, огорожі № 4-7,9 І-ІV тротуар, розташованого у АДРЕСА_3 , що був укладений 23 серпня 2018 року між продавцем та його дружиною ОСОБА_4 , був нотаріально оформлений, як договір дарування будинку, і був посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Кір`як К.А., зареєстрований в реєстрі за №807. Експертна (ринкова) вартість 1/2 частини, цього будинку, на момент його придбання складала 72784,50 грн. Хоча фактично 23 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, за яким позивач з відповідачкою отримали у спільну сумісну власність подружжя нерухоме майно, сплативши за нього продавцю 3500,00 доларів США. На підтвердження того факту, що 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_3 було дійсно придбано за договором купівлі-продажу, а не отримано у дар, свідчить те, що продавець був зовсім незнайомою їм людиною, вона не мала ніякого сенсу дарувати невідомій людині нерухоме майно, яке вона отримала в порядку спадкування за законом, вона мала намір саме продати 1/2 частину житлового будинку, про що було відомо і мешканцям сусідніх будинків. На момент придбання будинку він не приділив належної уваги тому, що договір купівлі-продажу будинку був посвідчений як договір дарування. Між ним та відповідачкою були міцні подружні стосунки, вони разом їздили відпочивати, разом робили покупки продуктів харчування, піклувалися та турбувалися один за одним. Позивач працював як офіційно так і не офіційно, щоб забезпечувати сім`ю всім необхідним. ОСОБА_4 ніколи не давала приводу сумніватися в її порядності. У серпні 2018 року ОСОБА_4 повідомила про те, що позивач буде батьком. 23 серпня 2018 року позивач разом з відповідачем почали спільно проживати у 1/2 частині житлового будинку розташованому за адресою по АДРЕСА_3 , який з моменту придбання став їхнім єдиним місцем проживання.02 листопада 2018 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , у зв`язку з чим ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 . У шлюбі у них народилась донька, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також, після придбання 1/2 частини житлового будинку, вони вирішили поліпшити придбане ними нерухоме майно, зробити капітальний ремонт. Але з травня 2022 року подружні відносини між ними погіршились. ОСОБА_2 повідомила, що вона має намір розірвати з ним стосунки та вона шукає покупців для продажу 1/2 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_3 , оскільки вважає його та все інше придбане в період спільного шлюбу майно своєю, особистою власністю. Особливу увагу дружина звертає на те, що 1/2 частка житлового будинку була придбана за договором дарування і на момент придбання вони не були у офіційному шлюбі, а тому належить тільки їй і вона має право розпорядитися ним на свій власний розсуд. Постійно влаштовує позивачу скандали, погрожує, що вижене його із будинку та в серпні місяці 2022 року два рази з цього приводу викликала поліцію. 31.09.2022 року через пошук у системі «Судова Влада» була знайдена справа №208/4216/22 про розірвання шлюбу, де він є відповідачем, що підтверджує факт погіршення між ними подружніх відносин. До погіршення подружніх відносин він ніколи не звертав увагу на те, за яким саме договором було придбано ними з дружиною спірну 1/2 частину житлового будинку, і завжди вважав його їхньою спільною із дружиною власністю, оскільки він придбаний в період спільного проживання, за спільні кошти подружжя для потреб їх сім`ї. Лише після погроз дружини вигнати його з будинку, звернувшись до фахівців у галузі права, дізнався, що дружина - ОСОБА_2 дійсно має право одноособово розпорядитися спірною 1/2 частиною житлового будинку, Оскільки третя особа ОСОБА_3 передала 1/2 частину спірного житлового будинку йому з дружиною у власність, а вони сплатили за 1/2 частку житлового будинок грошову суму в розмірі 3500,00 доларів США за рахунок спільних коштів подружжя, вважає, що між ОСОБА_3 , як продавцем, та між ОСОБА_4 , як покупцем, насправді був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку. Отже, позивач вважає вказаний вище договір дарування недійсним, оскільки у день оформлення договору дарування 1/2 частини житлового будинку він передав ОСОБА_3 3500,00 доларів США за продаж будинку, які він привіз до нотаріальної контори, що підтверджується розпискою, наданою ОСОБА_3 ОСОБА_1 . Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений удаваний правочин (договір дарування будинку), який був вчинений ними з метою приховування іншого правочину (договору купівлі-продажу будинку). 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_3 є їхньою з ОСОБА_4 спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він був придбаний в період громадянського шлюбу за спільні кошти подружжя. Тому позивач просив:

встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений 23 серпня 2018 року між ОСОБА_3 , як дарувальником, та ОСОБА_4 , як обдарованою, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А. реєстровий №807;

визнати, що 23 серпня 2018 року між ОСОБА_3 , як продавцем та ОСОБА_4 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 , та визнати його дійсним;

визнати 1/2 частину житлового будинку, який складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 75,5 кв.м., загальною площею 103,1 кв.м., Б-1 літня кухня, Г-1 вбиральня, Д-1 вбиральня, №2 зливна яма, № 4-7,9 огорожі, І-ІV тротуар, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку, який складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 75,5 кв.м., загальною площею 103,1 кв.м., Б-1 літня кухня, Г-1 вбиральня, Д-1 вбиральня, №2 зливна яма, № 4-7,9 огорожі, І-ІV тротуар, що є підставою для реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку зазначеного житлового будинку в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 23 серпня 2018 року укладено договір дарування 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А., зареєстрований в реєстрі за №807, згідно якого ОСОБА_3 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_4 приймає безоплатно у власність 1/2 частину вказаного житлового будинку (а.с. 23 т.1).

02 листопада 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєструвала шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Південним районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №257 (а.с. 30 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилась донька - ОСОБА_6 , відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 06.06.2019 Південним районним у місті Кам`янському відділі ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області (а.с. 31 т.1).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 січня 2023 року в цивільній справі №208/4216/22 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 02.11.2018 року Південним районним у м.Кам?янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №257 розірвано. Прізвище ОСОБА_2 після розірвання шлюбу залишено « ОСОБА_5 ». Вирішено питання розподілу судових витрат.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане вище рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 13.02.2023.

Місце проживання позивача зареєстроване по АДРЕСА_4 з 09.04.1996, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_3 , виданого 26.03.1996 Заводським РВ Дніпродзержинського МУУМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 18 т.1). У паспорті позивача відсутні інші записи щодо зміни місця реєстрації його проживання.

З 25.12.2003 року місце проживання відповідачки було зареєстроване по АДРЕСА_1 , а з 19.08.2020 року - по АДРЕСА_3 , відповідно до копії паспорту відповідачки серії НОМЕР_4 , виданого 24.09.2014 Баглійським РВ у м. Дніпродзержинську, довідки від 15.09.2022 №19/11074 та копії довідки про реєстрацію місця проживання від 19.08.2020 №19/11780 (а.с. 20, 42, 52 т.1).

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні місцевого суду пояснила, що вона є подругою позивача ОСОБА_1 , дружать понад 20 років. Вона пам`ятає, що в червні 2018 року ОСОБА_1 повідомив їй, що він познайомився з дівчиною та вони почали сумісно проживати у її сестри разом з сестрою відповідачки та хлопцем сестри. Але, в силу сумісного проживання, у цих пар виникали конфлікти. Тому, оскільки вона працювала в м. Дніпро, а в Кам`янське приїздила тільки у вихідні, то запропонувала ОСОБА_1 з його дівчиною, проживати в її квартирі за адресою: АДРЕСА_5 . В той час, приблизно на початку липня, ОСОБА_1 з його дівчиною поїхали на відпочинок до Туреччини, після повернення, практично одразу, переїхали жити в її квартиру. Потім вони поїхала у відпустку в ОСОБА_8 . Пізніше сказав їй, що ОСОБА_9 вагітна. Також, у ОСОБА_1 був мотоцикл, який він продав за 2 тис. доларів США і вони придбали будинок по АДРЕСА_3 . Отже, з червня 2018 року вони вже жили разом як чоловік і дружина, а в серпні повідомили, що у них буде дитина.

Свідок ОСОБА_10 суду першої інстанції показав, що в 2018 році він зустрічався з ОСОБА_11 . Він працював на м`ясокомбінаті в підпорядкуванні її матері, та в один із днів вона їхала з мамою в машині, там вони і познайомились. Приблизно з 10 квітня 2018 року вони почали зустрічатися. Він був одружений, але його дружина часто їздила до бабусі у Мелітопольський район, тому його квартира була часто вільною, там вони і зустрічались. Зустрічались вони з квітня по травень майже кожного дня, а в червні 2018 року ОСОБА_11 сказала, що у неї з`явився хлопець, тому вони почали зустрічатись рідше, приблизно раз на тиждень. Приблизно в кінці червня вона поїхала зі своїм хлопцем на відпочинок, коли повернулась, вони продовжили зустрічатись приблизно раз на тиждень до початку вересня. На початку вересня ОСОБА_11 повідомила, що вагітна, але не знає хто батько дитини. Оскільки він був одружений, то вони вирішили закінчити відносини.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона дружина батька ОСОБА_2 , тобто її мачуха. Вона знає ОСОБА_1 це колишній чоловік ОСОБА_9 . Також вона знає ОСОБА_13 , ОСОБА_9 з ним зустрічалась ще до знайомства з ОСОБА_14 . З ОСОБА_15 зустрічалась з квітня 2018 року, ОСОБА_14 з`явився в червні 2018 року. ОСОБА_9 їй все розповідала, так як в них дуже довірчі відносини. ОСОБА_9 , коли зустрічалась з ОСОБА_14 , проживала разом з її рідною сестрою по АДРЕСА_6 . Однією сім`єю з ОСОБА_14 тоді не проживала, вони просто зустрічались та проводили час разом, як і з ОСОБА_16 . В кінці червня на початку липня 2018 року ОСОБА_9 поїхала з ОСОБА_14 на море, а коли повернулись, то продовжила проживати з сестрою по АДРЕСА_6 . В тому ж дворі проживала і бабуся ОСОБА_9 , яка б не дозволила, щоб ОСОБА_9 проживала у тій квартирі з хлопцем, бо ця квартира була батька ОСОБА_9 . Будинок по АДРЕСА_3 знайшла мати ОСОБА_9 , бо вона займалась пошуком будинку. На початку вересня 2018 року ОСОБА_9 розповіла, що завагітніла.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що відповідачка ОСОБА_11 це його донька. В 2018 році вона мешкала по АДРЕСА_6 разом з його старшою донькою ОСОБА_18 і її чоловіком. Це його квартира, він був власником на той момент. Позивача він вперше побачив 22 серпня 2018 року на дні народження своєї матері бабусі ОСОБА_9 . Позивач був присутній в якості хлопця доньки ОСОБА_9 , вони зустрічалися. Разом вони не проживали, він це знає, оскільки раз на тиждень він навідувався у свою квартиру і позивача там не бачив, доньки проживали самі. Також йому відомо, що одночасно в той самий період, коли донька ОСОБА_9 зустрічалась з ОСОБА_19 , вона ще зустрічалась з ОСОБА_20 , але приблизно у вересні 2018 року ОСОБА_9 стосунки з ОСОБА_16 розірвала, так як завагітніла. Про ОСОБА_16 він знає від доньки ОСОБА_9 та від своєї дружини ОСОБА_12 , з якою у доньки добрі стосунки і вона ділиться з нею усіма секретами. В липні 2018 року ОСОБА_21 , мати ОСОБА_9 , телефонувала йому та просила зайняти гроші на придбання житла для ОСОБА_9 , але він відмовив, оскільки таких грошей у нього не було. ОСОБА_9 та ОСОБА_19 почали проживати разом як сім`я з листопада 2018 року. До цього часу ОСОБА_9 мешкала по АДРЕСА_6 . Мати його дружини (бабуся ОСОБА_9 ) мешкає по АДРЕСА_7 , і вона ходила до онучок в гості майже кожного дня, а йому дзвонила та розповідала, як у них справи. Тому він впевнений, що ОСОБА_9 з його квартири нікуди не виїжджала.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні пояснив, що він двоюрідний брат відповідачки. З позивачем - ОСОБА_23 познайомився 22 серпня 2018 року на дні народження бабусі. ОСОБА_9 представила ОСОБА_19 як її хлопця. З ОСОБА_9 він бачився кожні три тижня по АДРЕСА_6 , де вона його підстригає, оскільки вона перукар. Також він знав і про існування ОСОБА_13 , що він їй подобається і у них є стосунки, але він одружений. В серпні 2018 року ОСОБА_9 сказала, що її мати купила їй будинок. ОСОБА_9 також телефонувала його батькам, щоб позичити грошей на купівлю будинку, але у них не було грошей. Про вагітність ОСОБА_9 йому стало відомо 2 вересня 2018 року, наступного дня після весілля ОСОБА_24 . З травня по жовтень 2018 року ОСОБА_9 мешкала на вул. Дорожній разом з сестрою та її чоловіком, ОСОБА_19 там не бачив. Про те, що вона проживає разом з ОСОБА_14 нічого не казала, казала тільки що вони зустрічаються. Разом вони почали мешкати в листопаді 2018 року в новому будинку.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

У даній справі установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_11 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.11.2018 по 13.02.2023.

На підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою в період з травня 2018 року по 02 листопада 2018 року позивач надав копію акту №1/10/1 від 11.08.2022 про фактичне проживання (а.с. 29 т.1), спільні фотокартки за період з липня по серпень 2018 року (а.с. 128, 130, 132 т.1), а також копію його паспорту для виїзду за кордон (а.с. 21 т.1).

Акт №1/10/1 від 11.08.2022 про підтвердження факту проживання позивача без реєстрації з 23 серпня 2018 року по теперішній час за адресою по АДРЕСА_8 , складений відділом з питань діяльності органів соціалізації населення та об`єднань співвласників багатоквартирних будинків Кам`янської міської ради, не є належним доказом на підтвердження факту спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу (а.с. 29 т.1). Крім того, у вказаному акті зазначено, що позивач проживав за цією адресою один.

Місце проживання відповідачки по АДРЕСА_3 було зареєстроване лише з 19.08.2020 року, тобто вже після реєстрацію між сторонами шлюбу 02 листопада 2018 року.

Факт спільного відпочинку сторін у липні 2018 року сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного спірного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15.

Народження спільної дитини 07 травня 2019 року також не є свідченням проживання сторін однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків у період до реєстрації між ними шлюбу 02 листопада 2018 року.

Лише свідок ОСОБА_7 показала суду, що сторони, після повернення з відпустки у липні 2018 року, переїхали жити в її квартиру за адресою: АДРЕСА_5 . Інші свідки - ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_22 повідомили в суді першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 почав жити разом однією сім`єю з відповідачкою з листопада 2018 року.

Клопотання про надання інших доказів, витребування доказів судом позивачем не заявлені, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги ненадання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім`єю з відповідачкою без реєстрації шлюбу в період з травня 2018 року до 02 листопада 2018 року, ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна, тощо, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_25 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія звертає увагу, що позивачем не доведено твердження щодо купівлі спірного житла за спільні кошти сторін, не надано доказів щодо періоду та джерел формування вказаних заощаджень. Ні місцевому, ні апеляційному суду відповідні докази не надані, клопотання про витребування доказів судом не заявлено, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, зокрема, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги недоведеність позивачем факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2018 року до 02 листопада 2018 року; встановивши набуття відповідачкою 23 серпня 2018 року 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_3 до шлюбу з позивачем, який був зареєстрований 02 листопада 2018 року, й на підставі договору дарування, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя сторін та визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/4 частку вказаного будинку.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За положеннями ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05 червня 2018 року у справі №910/856/17 та постанові від 18 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

Окрім того, нормами ст. 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Частинами 3, 4 ст. 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Позивач не є стороною оспорюваного договору дарування, який був укладений відповідачкою до реєстрації між сторонами шлюбу.

Згідно вказаного вище договору дарування, відчуження спірного нерухомого майна відбулося за безоплатним одностороннім договором, за яким обдаровуваноює відповідачка, а дарувальником третя особа - ОСОБА_3 .

Таким чином, позивачем не обґрунтовано, за викладених вище обставин, порушення його прав оспорюваним договором дарування й судом таких обставин не встановлено. Визнання недійсним договору дарування від 23 серпня 2018 року №807 (що є наслідком повернення майна відчужувачу, тобто ОСОБА_3 ) не відновлює будь-яких прав позивача.

Більше того, до участі у справі за позовною вимогою про визнання недійсним договору дарування від 23 серпня 2018 року №807 та визнання укладеним договору купівлі-продажу не залучено у якості співвідповідача сторону оспорюваного договору дарування, а саме дарувальника ОСОБА_3 , яка є попереднім власником спірного майна. Виходячи з викладеного, зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, що свідки зі сторони відповідача є її родичами та відповідно зацікавленими особами, не свідчить про незаконність оскаржуваного рішення. Свідок ОСОБА_7 зі сторони позивача пояснила, що вона є подругою ОСОБА_1 понад 20 років. Тому покази останньої є також небезсторонніми. Висновок суду першої інстанції про відмову у встановленні факту, що має юридичне значення, зводиться до недоведеності даної позовної вимоги. А покази свідків, які у даній справі є близькими до сторін (друзями, родичами), тобто зацікавленими у результатах розгляду справи, не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Роздруківки із соціальних мереж (а.с. 201-203 т.1) не є належними доказами проживання сторін однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова