ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/28/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря Жук В.М. учасників справи: представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Бочана І.П., представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Боднарчук А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу №607/18837/22 за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 адвоката Курило Вікторії Григорівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2023 року, постановленого суддею Кунець Н.Р., повний текст якого складено 28 липня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31.03.2016 у справі № 607/18047/13, яке ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 12.07.2016 залишено без змін, її позов до відповідачів було задоволено усунено перешкоди в користуванні належним їй на праві власності житловим будинком з підвалом та мезоніном по АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів.

Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду від 31.03.2016 та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 12.07.2016 в частині її позову про виселення та відмовлено у позові. Верховний Суд мотивував своє рішення тим, що вона, звертаючись з позовом про виселення відповідачів з житлового приміщення на АДРЕСА_1 не надала доказів, що це нерухоме майно було придбано попереднім власником за кредитні кошти, а тому підстави для виселення відповідачів без надання іншого житла відсутні.

Вказує, що на даний час вона може виконати вимоги ч.2 ст.109 ЖК УРСР та надати відповідачам інше постійне жиле приміщення будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 загальною площею 82,5 кв.м., обладнаний опаленням, газопостачанням, електропостачанням та освітленням, криниця у дворі, який придбаний нею з метою виконання вимог ч.2 ст.109 ЖК УРСР при вирішенні судом даного позову.

На підставі наведеного, просить суд усунути їй перешкоди в користуванні приватним житловим будинком в АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з житлового будинку в АДРЕСА_1 з одночасним наданням їм іншого постійного жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , що належить їй на праві власності.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2023 року позов ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Бочан Іван Павлович до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про виселення, задоволено повністю.

Усунено ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з одночасним наданням їм іншого постійного жилого приміщення, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зупинено виконання рішення суду про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при прийнятті рішення суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, та прийняв рішення виключно на доводах позивача, не надавши належної оцінки жодному доводу відповідачів.

Зазначає, що він має статус учасника бойових дій та має особливий соціальний статус та пільги з боку держави, тому виселення особи, яка є військовослужбовцем та учасником бойових дій суперечить Конвенції.

Окрім того вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з кожного відповідача по 1073,60 грн, оскільки позивачкою при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 992.40 грн.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20 липня 2023 року та провадження у даній справі закрити.

Мотивує тим, що даний спір між тими самими сторонами вже розглядався Тернопільським міськрайонним судом та позивачці було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Звертаючись з даним позовом позивачка наводить факт, що в неї виникли інші підстави позову, оскільки нею виконано вимоги ч.2 ст.109 ЖК УРСР щодо надання відповідачам іншого житла, однак в оскаржуваному рішенні це питання не досліджувалось та не встановлено жодного факту надання альтернативного житла.

Вважає, що суд першої інстанції виніс рішення з тих самих підстав з тими самими сторонами, які розглядались у справі №607/18047/13-ц.

Окрім того посилається на те, що спірне житлове приміщення ОСОБА_1 придбала у колишнього іпотекодержателя цього майна, АТ Універсал Банк, тому при придбанні нерухомого майна мала бути обізнана про обтяження та наявність осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку.

Вказує, що житло, яке пропонує ОСОБА_1 не було запропоновано до того, як був поданий позов та не має ніяких доказів, що це житло належить ОСОБА_1 та що воно придатне для спільного проживання всіх відповідачів у даній справі.

Відзив у визначений судом термін не надійшов.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Боднарчук А.М. підтримав вимоги апеляційної скарги, зіславшись на викладені у ній доводи.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Бочан І.П. заперечив апеляційні скарги, рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрунтованим.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, відповідно за №№ 085, 720, 904, 27.

За таких обставин колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи, які не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

За правилами ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 28.02.2008 між ОСОБА_2 та ПАТ «Універсал Банк» укладений кредитний договір, згідно з яким банк надав ОСОБА_2 на споживчі цілі 128 155,00 доларів США.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано земельну ділянку площею 0,0251 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 020012513, земельну ділянку площею 0,0576 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 020011907, що розташовані у с. Великі Гаї Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, та домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.05.2011, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 481 261,03 грн, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

12.03.2012 державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-430, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 20.05.2011.

27.12.2012 між Відділом державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції та Тернопільською філією ТОВ «Укрспецторг Групп» укладений договір про надання послуг з організації і проведення аукціону (прилюдних торгів) з реалізації арештованого нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , а саме: земельної ділянки площею 0,0251 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 020012513, земельної ділянки площею 0,0576 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 020011907, що розташовані у с. Великі Гаї Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, та домоволодіння АДРЕСА_1 .

Згідно з протоколом № 20-0082/12, складеним 24.01.2013 ТОВ «Укрспеторг Групп», переможцем прилюдних торгів є ОСОБА_4 , який запропонував найвищу ціну у розмірі 510 066,00 грн без ПДВ, та своїм підписом у протоколі засвідчив про те, що він ознайомлений з терміном та порядком внесення коштів за придбане майно.

08.02.2013 ТОВ «Укрспецторг Групп» складений додаток №1 до протоколу № 20-0082/12, у якому зазначено, що через несплату ОСОБА_4 коштів за придбане майно у встановлений термін, із посиланням на статтю 46 Закону України «Про іпотеку», переможцем торгів визначено наступного учасника торгів, яка запропонувала найвищу ціну, а саме ОСОБА_1 , із ціною продажу 509 996,00 грн., якій встановлено термін та порядок оплати за майно, аналогічний визначеному у первинному протоколі від 24 січня 2013 року.

25.02.2013 приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мороз К.В., відповідно до статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта про проведення прилюдних торгів, затвердженого 21 лютого 2013 року начальником Відділу державної виконавчої інспекції Тернопільського районного управління юстиції, видані три свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, про що у реєстрі вчинено записи за №№ 457, 460, 463.

Згідно з витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №729922 від 25.02.2013, житловий будинок, домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , з підвалом та мезоніном, загальною площею 161,7 кв.м., житловою 74,8 кв.м. із складовими частинами: бетонний септик та відмостка, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, серія та номер ВТС №107, виданого 25.02.2013 приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мороз К.В.

12.03.2013 ОСОБА_1 направлено ОСОБА_2 , як попередньому власникові та всім мешканцям будинку, зокрема, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 вимогу про виселення протягом одного місяця з дня отримання вимоги, добровільно звільнити нерухоме майно - домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 разом з усіма зареєстрованими та проживаючими членами сім`ї та іншими мешканцями.

Станом на даний час відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 зареєстровані та проживають в житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.03.2016 у справі № 607/18047/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 12.07.2016, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком з підвалом та мезоніном по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 . В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСПЕЦТОРГ ГРУП», третіх осіб ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції, Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсними протоколу про проведення прилюдних торгів №20-0082/12 від 24.01.2013, актів про проведення прилюдних торгів від 21.02.2013 року та свідоцтв про придбання майна з прилюдних торгів від 25.02.2013 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 114 грн. 71 коп. судового збору.

Постановою Верховного суду від 04.09.2019 у справі №607/18047/13-ц, касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_7 , задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.03.2016 та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 12.07.2016 в частині зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецторг Групп», треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , Відділ державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції, Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», про визнання недійсними протоколу про проведення прилюдних торгів, актів про проведення прилюдних торгів та свідоцтв про придбання майна з прилюдних торгів залишено без змін. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.03.2016 та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 12.07.2016 в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про виселення скасовано та відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про виселення, оскільки згідно із ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Разом з тим, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення на АДРЕСА_1 не надала суду доказів того, що це нерухоме майно було придбано попереднім власником за кредитні кошти, а тому підстави для виселення відповідачів за первісним позовом відсутні.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №314941908 від 11.11.2022, житловий будинок, загальною площею 82,5 кв.м., житловою площею 51,1 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: глиновалькований хлів - Б, камінний погріб - б, цегляний хлів - В, цегляний гараж - Г, цегляна літня кухня - Д, огорожа - 1, ворота 2, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Як вбачається з технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , житловий будинок складається з: 1-1 коридору, площею 13,5 кв.м.;1-2 коридор, площею 7,0 кв.м.; 1-3 житлова, площею 17,0 кв.м.; 1-4 житлова, площею 14,3 кв.м.; 1-5 житлова, площею 9,5 кв.м.; 1-6 житлова, площею 10,3 кв.м.; 1-7 кухня, площею 10,9 кв.м. Загальна площа будинку становить 82,5 кв.м., житлова 51.1 кв.м., допоміжна 31,4 кв.м.

ОСОБА_3 є учасником бойових дій та особою з інвалідністю ІІІ групи довічно, що підтверджується посвідченням виданим 06.05.2016, довідками про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, №2497 від 14.07.2015, №2470 від 04.05.2016 виданими Військовою частиною НОМЕР_1 та довідкою до акта огляду медико соціальною експертною комісією серія 12 ААБ № 483247 від 19.11.2019.

Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення з одночасним наданням відповідачам іншого жилого приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка набула право власності на придбане нерухоме майно на законних підставах, та з моменту внесення запису в державний реєстр речових прав на нерухоме майно стала його власником. Вимога про звільнення житлового приміщення залишена без задоволення, відповідачі на даний час зареєстровані та проживають у житловому будинку на АДРЕСА_1 , тому наявні підстави для захисту прав позивачки.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (заява № 43768/07)).

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положення статтей 386, 391 ЦК України передбачають, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак, виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Житло, в яке можуть бути виселені особи за частиною 2 статті 109 ЖК України, має відповідати загальним нормам статті 50 ЖК України, а саме бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі зібраних у справі доказів дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 набула правомірно право власності на спірний будинок, а відповідачі своїми діями чинять перешкоди у користуванні позивачем належним їй нерухомим майном.

Також суду не надано доказів того, що житловий будинок з підвалом та мезоніном, який знаходяться за адресою АДРЕСА_1 був придбаний за кредитні кошти, а відтак виселення відповідачів, які проживають в цьому будинку, має здійснюватись з наданням іншого постійного жилого приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, що житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , має загальну площу 82,5 кв.м., житлову площу 51,1 кв.м., є господарські будівлі та споруди: глиновалькований хлів - Б, камінний погріб - б, цегляний хлів - В, цегляний гараж - Г, цегляна літня кухня - Д, огорожа - 1, ворота 2, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №314941908 від 11.11.2022 року .

Відповідно до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , житловий будинок складається з: 1-1 коридору, площею 13,5 кв.м.;1-2 коридор, площею 7,0 кв.м.; 1-3 житлова, площею 17,0 кв.м.; 1-4 житлова, площею 14,3 кв.м.; 1-5 житлова, площею 9,5 кв.м.; 1-6 житлова, площею 10,3 кв.м.; 1-7 кухня, площею 10,9 кв.м. Отже, загальна площа будинку становить 82,5 кв.м., житлова 51.1 кв.м., допоміжна 31,4 кв.м.

Таким чином, доводи відповідачів про порушення їх права на житло та не дотриманням балансу між правом власності позивача на спірний будинок і правом користування цим будинком відповідачами, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки виселення за обставинами даної справи проводиться в інше житло, яке є благоустроєним та відповідає санітарно-технічним вимогам, тим самим є співмірність втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача та правом користування цим будинком відповідачами.

Разом з тим, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дійшов правильного висновку про зупинення виконання рішення про виселення на період дії в Україні воєнного стану, оскільки Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Щодо доводів заявника, що слід скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20 липня 2023 року та провадження у даній справі закрити, оскільки даний спір між тими самими сторонами вже розглядався Тернопільським міськрайонним судом та позивачці було відмовлено в задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що звертаючись у грудні 2022 року із позовом про виселення, позивач просила суд усунути їй перешкоди в користуванні приватним житловим будинком в АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення за адресою АДРЕСА_2 , а тому заявлені інші підстави позову про виселення відповідачів, зокрема на підставі ч.2 ст.109 ЖК УРСР.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що він має статус учасника бойових дій та має особливий соціальний статус та пільги з боку держави, тому виселення особи, яка є військовослужбовцем та учасником бойових дій суперечить Конвенції, оскільки при вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Як вище зазначалося, що виселення за обставинами даної справи проводиться в інше житло, яке є благоустроєним та відповідає санітарно-технічним вимогам, тим самим є співмірність втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача та правом користування цим будинком відповідачами.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи заявника, що в даний час вони проживають в житловому будинку, а переселяють їх у будинок садибного типу, оскільки як видно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що будинок за адресою АДРЕСА_2 є об`єктом житлової нерухомості житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами (т.1 а.с.7).

Щодо посилання в апеляційних скаргах на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з кожного відповідача по 1073,60 грн судового збору, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Так, розміри ставок судового збору визначені у частині другій статті четвертої Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до вимог п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою або фізичною особою підприємцем, сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб (992,40 грн.).

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулась з позовом до п`ятьох відповідачів та щодо кожного з них заявила окрему позовну вимогу. За подання позовної заяви позивачкою сплачено судовий збір в сумі 4962 грн ( 992.40 х 5).

Однак, суд першої інстанції при розподілі судових витрат, стягнув з відповідачів по 1073,60 грн судового збору, а тому вимоги апеляційної скарги в цій частині підлягають до задоволення.

Відтак рішення в частині стягнення судового збору із відповідачів в користь позивачки ОСОБА_1 підлягає зміні, зменшивши суми стягнення із 1073 60 грн до 992,40 грн з кожного з відповідачів в користь позивача.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 слід задовольнити частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2023 року в частині стягнення судового збору змінити, зменшивши стягнутий судовий збір з 1073 грн 60 коп до 992 грн 40 коп з кожного з відповідачів в користь позивача.

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2023 року залишити без змін.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог залишено без змін, а змінено лише розподіл судових витрат, судові витрати у зв`язку з розглядом апеляційної скарги ОСОБА_2 слід покласти на неї в межах понесених нею сум.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги ОСОБА_3 слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.274, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Курило Вікторія Григорівна задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2023 року в частині стягнення судового збору змінити, зменшивши з 1073 грн 60 коп до 992 грн 40 коп з кожного з відповідачів в користь позивача.

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2023 року залишити без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги ОСОБА_3 компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Cудовий збір за розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 покласти на відповідачку в межах понесених нею сум.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 лютого 2024 року.

Головуючий Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома