ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року

м. Харків

справа № 638/17157/21

провадження № 22-ц/818/195/24

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2023 року ухвалене у складі судді Аркатової К.В.,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути всі перешкоди для користування ним квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання йому екземпляру ключів від вхідних дверей зазначеної квартири, а у випадку їх відсутності - можливості зробити копії ключів, забезпечення йому можливості вільно і доступно користуватися вказаною квартирою у будь - який час та зберігати у квартирі особисті речі; вселити його у квартиру АДРЕСА_1 ( надалі Квіартира ).

Позовна заява обґрунтована тим, що з 10.08.2013 до 24.05.2019 сторони перебували у шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх синів - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 26.05.2014 він став власником Квартири та з 01 липня 2014 року і до теперішнього часу він в ній постійно проживає та зареєстрований. Проте з грудня 2018 року він змушений періодично проживати по АДРЕСА_2 зі своєю матір`ю ОСОБА_6 , 1931 року народження, яка згідно медичних висновків лікарняно-консультативної комісії КНП «Харківська міська поліклініка №11» від 28.11.2016 №11539 та від 29.05.2020 №3044 самостійно не може пересуватися та самообслуговуватися, дуже погано бачить і останні три роки пересувається виключно в інвалідній колясці, тому потребує постійного стороннього догляду з боку пози - вача. Проте, він постійно відвідує Квартиру тому що в ній зберігаються його особисті речі, іноді він залишається на ніч, постійно доглядає за нею, підтримує житлове приміщення у належному технічному та естетичному стані, з серпня 2018 року і до теперішнього часу одноосібно сплачує експлуатаційні витрати і всі види комунальних послуг, пов`язані з утриманням Квартири. 29.09.2016 Квартира була подарована ним сину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 11 жовтня 2017 року у Квартирі були зареєстровані всі члени його родини, а саме: дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 13 жовтня 2021 року приблизно о 16:00 Юлія ОСОБА_2 у співучасті невідомими позивачу особами, одна з яких яка виконувала функцію "ведмежатника", а також із залученням двох працівників поліції Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області, намагалася проникнути у Квартиру, в якій вона на не проживає понад трьох років і в якій вона не має будь-якого свого особистого майна. Замах на протиправне проникнення ОСОБА_9 разом із сторонніми особами у житло було припинено тільки тому, що у Квартирі знаходилися люди, які повідомили його про спробу проникнення в квартиру. 26 жовтня 2021 року приблизно о 13:00 у присутності працівників поліції Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області і невідомих осіб його колишня дружина позивача ОСОБА_10 , із залученням «ведмежатника», який заздалегідь заготовленими для цього приладами спочатку зламав, а потім вставив нові замки на вхідних дверях, проникла в Квартиру. 26.10.2021 слідчо-оперативна група, яка прибула на місце пригоди, лише зафіксувала пошкодження дверей, злам замків, прийняла від позивача заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, і покинула місце пригоди. З того часу він не може вселитися у Квартиру, отримати доступ до своїх особистих речей, документів, грошові кошти і коштовності. Зазначене порушує його право на користування спірною квартирою, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 06.09.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що доказів про наявність перешкод позивачу, що чиняться з боку відповідача в частині користування спірною квартирою суду не надано, вимога про надання позивачу ключів від вхідних дверей, забезпечення вільного доступу до квартири та зберігання у ній особистих речей є необґрунтованою та безпідставною, оскільки відсутні докази, що замки вхідних дверей Квартири змінені в тому числі відповідачкою у справі, яка в свою чергу проживала разом з дітьми у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3 , про що також вказує сам позивач.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не надав належної оцінки наявним в матеріалах доказам неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та ухвалив рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи, які мали місце у жовтні 2021 року та досі існують і вимогам закону. Після здійсненого відповідачем 26 жовтня 2021 року незаконного виселення позивача з Квартири позивач немає доступу до житлового приміщення, в якому зареєстрований з 2014 року і в якому зберігається його особисте майно. В іншому апелянт посилається на доводи зазначені в позовній заяві.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 , дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, щоз 26.05.2014 квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування належала позивачу у справі ОСОБА_1 , який 29.09.2016 подарував спірну квартиру синові Геннадію відповідно до договору дарування, реєстровий № 1037.

На теперішній час ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України) .

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 СК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У цій справі спір виник щодо вселення в будинок члена сім`ї власника квартири та зобов`язання не чинити йому перешкоди у користуванні Квартирою.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права щодо припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що аналіз норм статей 150, 156, 162 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У цій справі, питання про вселення в квартиру та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні нею, у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права члена сім`ї власника Квартири на користування ним.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року справі №686/8440/16-ц.

Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Апеляційний суд встановив, що позивач проживав та був зареєстрований у Квартирі оскільки був її власником. В подальшому на підставі договору дарування власником Квартири став його старший син ОСОБА_7 , проте позивач продовжував користуватися Квартирою та остання є місцем його постійного проживання.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання насамперед має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві. Державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно легітимну мету (виправданість втручання суспільним інтересом; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям та переслідуваною метою. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Аналіз практики ЄСПЛ у контексті встановлених у справі обставин, дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 був виселений із Квартири з порушенням встановленого порядку, відповідачкою належне позивачу право користування Квартирою заперечується. Вимога ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні зазначеним майном ґрунтується на вимогах закону, та переслідує легітимну мету.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга та позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, то з ОСОБА_2 на його користь підлягає стягненню 4540 грн (2724+1816) судового збору сплаченого в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст.367,368,369,376,381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2023 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням (квартирою) та вселення - задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) надати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) екземпляр ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 4540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн судового збору сплаченого в суді першої та апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2024 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук