КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Бусик О.Л.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7552/2024
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приват банк» про стягнення 3% річних, інфляційних втрат,

встановив:

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року у справі № 757/1112/20-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у цій справі, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 15405,16 грн та 3% річних в розмірі 5287,99 грн, а всього стягнуто 20693,15 грн, через неповернення відповідачем безпідставно отриманих ним від ФОП ОСОБА_3 грошових коштів.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 17 травня 2021 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва № 757/1112/20-ц від 30 квітня 2021 року.

Відповідач виконав рішення від 14 липня 2020 року у справі № 757/1112/20-ц лише 28 жовтня 2021 року, доказом чого є банківська виписка по картковому рахунку позивача за період з 01 жовтня 2021 року по 03 листопада 2021 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2022 року у справі № 757/54083/21-ц стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 450, 71 грн та інфляційні втрати в розмірі 1337,08 грн.

Зазначає, що рішення від 14 липня 2020 року позивач виконав лише 28 жовтня 2021 року, доказом чого є банківська виписка по картковому рахунку позивача за період з 01 жовтня 2021 року по 03 листопада 2021 року. Таким чином, відповідач повинен сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних за період з 06 жовтня 2021 року по 28 жовтня 2021 року, який не розглядався у рішенні від 02 серпня 2022 року, через прострочення виконання рішення від 14 липня 2020 року у справі № 757/1112/20-ц, а саме через прострочення сплати коштів в розмірі 20693,15 грн.

Також, оскільки рішення від 02 серпня 2022 року у справі №757/54083/21-ц не виконане відповідачем по дату подачі позову, відповідач повинен сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних за час прострочення, а саме за період з 03 серпня 2022 року по 15 вересня 2023 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь інфляційні втрати за період вересень-жовтень 2021 року в розмірі 436,79 грн;

- стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь інфляційні втрати за період серпень 2022 року - червень 2023 року в розмірі 214,26 грн;

- стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь 3% річних за період з 06 жовтня 2021 року по 28 жовтня 2021 року в розмірі 39,12 грн;

- стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь 3% річних за період з 03 серпня 2022 року по 15 вересня 2023 року в розмірі 39,12 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто із АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 3% річних за період з 03 серпня 2022 по 15 вересня 2023 в розмірі 39,12 грн та інфляційні втрати за період серпень 2022 року - червень 2023 року в розмірі 214,26 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно залишив без задоволення в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача інфляційні страти за період вересень-жовтень 2021 року та 3% річних за період з 06 жовтня 2021 року по 28 жовтня 2021 року, оскільки рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року відповідач виконав лише 28 жовтня 2021 року, доказом чого є банківська виписка карткового рахунку позивача за період з 01 жовтня 2021 року по 03 листопада 2021 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач у встановлений судом строк не скористався.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат за грошовим зобов`язанням у загальному розмірі 739,25 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України).

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року у справі № 757/1112/20-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у цій справі, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 15405,16 грн та 3% річних в розмірі 5287,99 грн, а всього стягнуто 20693,15 грн.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 18 серпня 2021 року виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року у справі № 757/1112/20-ц закінчено з підстав фактичного виконання рішення в повному обсязі (а.с. 33-34).

Оскільки АТ КБ «Приватбанк» рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року у справі № 757/1112/20-ц виконало 18 серпня 2021 року, суд першої інстанції обґрунтовано виснував про відсутність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат за період вересень-жовтень 2021 року та 3% річних за період з 06 жовтня 2021 року по 28 жовтня 2021 року.

І з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується.

Правильними є також висновки суду першої інстанції щодо вимоги позивача про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на його користь інфляційних втрат за період серпень 2022 року - червень 2023 року в розмірі 214,26 грн та 3% річних за період з 03 серпня 2022 року по 15 вересня 2023 року в розмірі 39,12 грн.

Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року у справі № 757/54083/21-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року, стягнуто АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних в розмірі 450,71 грн та інфляційні втрати в розмірі 1 337,08 грн.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 16 жовтня 2023 року виконавче провадження №70957760 з примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2022 року у справі № 757/54083/21-ц закінчено з підстав фактичного виконання рішення в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, в статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 серпня 2022 року у справі №757/54083/21-ц і його невиконання станом на день звернення із даним позовом до суду між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки відповідач зобов`язаний сплатити позивачу визначену судом суму грошових коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню».

Тому суд дійшов правильного висновку, що в правовідносинах, що виникли між сторонами права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, які виникли внаслідок не виконання судового рішення.

Вказане узгоджується з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду у складі Другої палати Касаційного цивільного суду висловленого в постанові по справі № 369/11105/15-ц від 10 березня 2021 року.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

В постанові від 19 червня 2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказує, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що:

- наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

- стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» не було своєчасно виконано грошове зобов`язання по виплаті коштів, в силу положень ст. 625 ЦК України, позивач має право на стягнення інфляційних втрат за період серпень 2022 року - червень 2023 року в розмірі 214,26 грн та 3% річних за період з 03 серпня 2022 року по 15 вересня 2023 року в розмірі 39,12 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період вересень-жовтень 2021 року та 3% річних за період з 06 жовтня 2021 року по 28 жовтня 2021 року.

Доводи позивача в апеляційній скарзі, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року відповідач виконав лише 28 жовтня 2021 року, спростовуються постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 18 серпня 2021 року, згідно з якою, виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року у справі № 757/1112/20-ц закінчено з підстав фактичного виконання рішення в повному обсязі (а.с. 33-34).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова