Номер провадження: 22-з/813/133/24
Справа № 521/832/15-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
04.03.2024 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,
суддів - Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря - Венжик О.С.,
розглянувши заяву про ухвалення додаткового рішення в справі №521/832/15-ц за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року у складі судді Сегеди О.М., -
20 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення за уточненими розрахунками на день ухвалення додаткового рішення:
про стягнення процентів на вклади,
про стягнення за порушення грошового зобов`язання на підставі частини 2 статті 625 ЦК України 3% річних на суму вкладів та процентів,
про стягнення на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення (т.4 а.с.156).
Заява про ухвалення додаткового рішення підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення (п.1 ч.1 ст.270 ЦПК України); суд вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення (п.2 ч.1 ст.270 ЦПК України).
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.6 ст.367 ЦПК України).
Так, постановою Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 про стягнення коштів за договорами банківського вкладу задоволено частково; стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договорами банківського вкладу суми вкладів та проценти на вклади у розмірі грошових коштів (в тому числі й відсотки, які підлягають виплаті боржником), що вказані Банком станом на 17 листопада 2014 року у електронному додатку «Додаток №1 (Реєстр кредиторів) до Договору переведення боргу №б/н від 17 листопада 2014 року».
У постанові Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року відсутні висновки за вимогами про стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України 3% річних на суму вкладів та процентів та про стягнення на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.
Щодо процентів на вклади.
У мотивувальній частині постанови Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року вказано, що на виконання договорів банківського вкладу (депозиту) з урахуванням поданої ОСОБА_1 заяви від 15 січня 2015 року проценти на вклади підлягають поверненню станом на 15 січня 2015 року, проте в справі відсутні дані Банку щодо процентів на вклади у період з 17 листопада 2014 року до 15 січня 2015 року, як такі, що нараховані за умовами укладених депозитних договорів. Суд не має доступу до банківської програми для здійснення розрахунку процентів за кожним з договорів за період з 17 листопада 2014 року до 15 січня 2015 року (з урахуванням того, що строкові вклади стали вкладами на вимогу), проте дане не звільняє Банк від передбаченого абзацом 2 частини 6 статті 1061 ЦК України та умовами договорів обов`язку виплатити ОСОБА_1 усі нараховані до 15 січня 2015 року проценти на вклади по кожному з договорів.
Отже, суд апеляційної інстанції вирішив питання про право ОСОБА_1 на проценти на вклади та стягнув суми процентів на вклади у розмірі грошових коштів, що вказані Банком станом на 17 листопада 2014 року у електронному додатку «Додаток №1 (Реєстр кредиторів) до Договору переведення боргу №б/н від 17 листопада 2014 року», вказав у мотивувальній частині про обов`язок Банку виплатити ОСОБА_1 усі нараховані до 15 січня 2015 року проценти на вклади по кожному з договорів.
Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 270 ЦПК України додатковим рішенням слід ухвалити про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» виплатити ОСОБА_2 проценти на вклади, що нараховані за період з 17 листопада 2014 року до 15 січня 2015 року по кожному з договорів.
Депозитні договори є розірваними з 15 січня 2015 року.
Щодо 3% річних на суму вкладів та процентів в порядку частини 2 статті 625 ЦК України.
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України, відповідно до положень частини 2 даної норми права боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Після розірвання договорів банківського вкладу Банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України.
Грошове зобов`язання між сторонами виражене в іноземній валюті (доларах США), тому при розрахунках процентів за основу береться розрахунок заборгованості в доларах США, що відповідає законодавству та судовій практиці.
Укладення та виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті (в даному випадку вкладу) не суперечить чинному законодавству. Як вклад, так і нарахування на нього мають здійснюватися в тій валюті, яка була внесена на банківські рахунки фізичною особою, тому при розрахунку 3% річних має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).
Порядок обчислення 3% річних підлягає здійсненню за формулою: (сума вкладу та процентів) х (кількість днів прострочення) х 3 (розмір процентів, що встановлені частиною 2 статті 625 ЦК України) : 100 (визначення у процентах) : 365 (днів у році).
Депозитні договори є розірваними з 15 січня 2015 року; позовні вимоги про стягнення 3% річних в порядку частини 2 статті 625 ЦК України пред`явлено за період з 16 січня 2015 року по 21 липня 2016 року (кількість днів прострочення - 522 дня); позовні вимоги прийнято до провадження суду ухвалою від 21 червня 2016 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати (т.2 а.с.20-22, 38-39).
Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 270 ЦПК України додатковим рішенням слід ухвалити про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 3% річних по кожному з договорів за період з 16 січня 2015 року по 21 липня 2016 року, тобто в межах позовних вимог, що були пред`явлені в суді першої інстанції.
Питання щодо відповідальності на підставі частини 2 статті 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання у період після 21 липня 2016 року підлягає вирішенню шляхом звернення до суду з іншим позовом, так як у даній справі суд апеляційної інстанції переглядає законність рішення суду першої інстанції в межах тих позовних вимог, що були пред`явлені до суду першої інстанції.
Щодо пені у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення в порядку частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
З огляду на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі №199/3152/20 (провадження №14-224цс21), апеляційний суд виходить з наступного.
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України).
Договір банківського вкладу не є послугою, так як оплатність цього договору є зворотною; вкладник отримує відсотки за депозитом; результат депозитної операції як фінансової послуги в інтересах вкладника не можна визнати невіддільним від діяльності банку та необігоздатним.
В систему договірних зобов`язань договір банківського вкладу (депозиту) є договором sui generis (свого роду), який не кваліфікується як різновид договору про надання послуг.
Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року №2121-Ш) .
Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-Ш).
За приписами пункту 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
За договором банківського вкладу (депозиту) банк надає вкладнику послугу, поняття якої трактується в розумінні законів №2664-III та №1023-ХІІ, але не в розумінні ЦК України.
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч.1 ст.1058 ЦК України).
За змістом статті 1 Закону №1023-ХІІ споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк є їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (ст.ст.1058, 1061 ЦК України).
У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу. Такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти за договором банківського вкладу не вважаються вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги.
Отже, обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту); розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу не може бути базою для обчислення пені на підставі частини 5 статті 10 Закону №1023-ХІІ.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону №1023-ХІІ базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (ст.ст.1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ.
Порядок обчислення пені за частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає здійсненню за формулою: (сума прострочення) х 3 (розмір процентів) х (кількість днів прострочення) : 100 (визначення у процентах).
Депозитні договори є розірваними з 15 січня 2015 року; позовні вимоги про стягнення пені пред`явлено за період з 16 січня 2015 року по 21 липня 2016 року (кількість днів прострочення - 522 дня); позовні вимоги прийнято до провадження суду ухвалою від 21 червня 2016 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати (т.2 а.с.20-22, 38-39).
Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 270 ЦПК України додатковим рішенням слід ухвалити про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 пені за період з 16 січня 2015 року по 21 липня 2016 року, тобто в межах позовних вимог, що були пред`явлені в суді першої інстанції.
Питання щодо відповідальності на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у період після 21 липня 2016 року підлягає вирішенню шляхом звернення до суду з іншим позовом, так як у даній справі суд апеляційної інстанції переглядає законність рішення суду першої інстанції в межах тих позовних вимог, що були пред`явлені до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.270, 390 ЦПК України, суд -
п о с т а н о в и в :
Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Ухвалити додаткове рішенням, яким:
Додаткова постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Додаткова постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст додаткової постанови складено 04 березня 2024 року.
Головуючий Л.М.Вадовська
Судді О.С.Комлева