_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/334/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2024 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Огренич І.В.

за участю секретаря - Грабової Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одесі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Акціонерне товариство «Cенс Банк», який є правонаступником АКБ «Альфа Банк» звернувся до суду з позовом та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 691183,28 гривень, яка складається: сума заборгованості за ставкою 3 % річних на кредитну заборгованість у сумі 151969, 86 грн., - сума заборгованості за інфляційними витратами 539213, 42 грн.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 20 вересня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ « Сенс Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2006/13-2.06/799 у розмірі 198000,00 доларів США. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.11.2010 року по справі № 2-963/2010 стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку суму заборгованості у розмірі 205822,29 грн. Як зазначає позивач, ОСОБА_1 , взяті на себе грошові зобов`язання не виконує, а тому як наслідок, у позивача виникло право на стягнення з відповідачки 3 % річних та суму інфляційний витрат у порядку ст. 625 ЦК України за період з 07.07.2022 по 06.07.202.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Огренич І.В.

Ухвалою суду від 08.09.2022 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2022 позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість відповідно до ст.625 ЦК Україн в розмірі 691183,28 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір у сумі 10367,75 гривень.

06 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Діденко К.В. звернулась до суду з заявою, про перегляд вищезазначеного рішення, з підстав того, що банком не вірно застосовано базову суму для нарахування 3 % річних та інфляційних витрат на кредитку заборгованість, банк не мав правових підстав нараховувати 3 % річних та інфляційні витрати за період з 24.02.2022 по 06.07.2022, також просила застосувати строк позовної давності в частині вимог про стягнення заборгованості 3 % річних та інфляційний за період з 07.07.2019 року по 30.07.2019 року.

Ухвалою суду від 08.05.2023 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Діденко К.В. задоволено. Рішення Київського районного суду м.Одеси від 12 грудня 2022 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано та призначено підготовче засідання.

До суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення із наданням уточненого періоду та розрахунку суми заборгованості за ставкою 3 % річних та інфляційних витрат за період з 24.02.2019 року по 23.02.2022 року у загальному розмірі 506003,34 грн., з яких 3 % річних складає 137066,36 грн., інфляційній витрати у розмірі 368936,97 грн.

Протокольною ухвалою суду від 26.09.2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні 16.04.2024 року, представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначаючи що позивачем надано не вірний розрахунок заборгованості.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20.09.2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» було укладено договір кредиту №2006/13-2.06/799, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у сумі 198000 доларів США.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 09.11.2010 року з ОСОБА_1 на користь АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» позовні вимоги АКБ «Укрсоцбанк» задоволено стягнуто 2058226,29 гривень.

Так, у мотивувальній частині рішення суду від 09.10.2010 року по справі № 2-963/2010, зазначено, що станом на 12.03.2010 заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 2006/13-2.06/799 від 20.09.2006 згідно з розрахунком заборгованості складає 2058226, 39 грн. з розрахунку 7,9804 грн. за 1 дол. США, що за курсом НБУ станом на 12.03.2010 становить:

- сума заборгованості по кредиту 191139, 46 дол. США, що за курсом НБУ становить 1526369, 35 грн.

- сума заборгованості по відсоткам 39544, 44 дол. США, що за курсом НБУ становить 315580.45 грн.

- сума по пені кредиту 4298,13 дол. США, що за курсом НБУ становить 3400,78 грн.

- сума пені по відсоткам 5108,15 дол. США, що за курсом НБУ становить 40765,08 грн.

- штраф за порушення умов договору 1780,00 дол. США, що за курсом НБУ становить 142210,73.

Щодо стягнення 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суд зазначає наступне

Як вбачається із уточненого розрахунку суми заборгованості, позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 368 936,97 грн., за період з 24.02.2019 по 23.02.2022 включно, а також три відсотки річних у сумі 137 066, 36 грн за період з 24.02.2019 по 23.02.2022, які нарахував на всю заборгованості у розмірі 1841949,80 грн., яка складається із тіла заборгованості за кредитним договором у розмірі 1526369, 35 грн., та суми заборгованості за відсотками у розмірі 315580.45 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною ч. 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

За вимогами ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З огляду на вище наведені норми, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальника. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.11.2010 по справі № 2-963/2010 про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед позивачем та його порушення.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі N 127/15672/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18).

Рішення суду не є підставою для виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах, а лише підтверджує факт порушення відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло до ухвалення судового рішення на підставі договору. Зазначене рішення суду не трансформує та не припиняє грошове зобов`язання.

У розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

При цьому, виходячи зі змісту правової позиції наведеної у постанові Верховного суду від 12 березня 2018 року N 914/712/16, базою (основою) для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.

Відтак, за основну при розрахунку суд бере заборгованість, яка встановлена у рішенні Київського районного суду м. Одеси від 09.11.2010 року по справі № 2-963/2010, саме за тілом кредиту у розмірі 1526369, 35 грн.

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, отже, право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року, справа №127/15672/16-ц.

Тобто, з огляду на викладене, можна дійти висновку, що позивач має право на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду.

У цій справі АТ «Сенс Банк», з урахуванням уточненого періоду розрахунку просить стягнути 3 % річних за останні три роки, починаючи з 24.02.2019 по 23.02.2022, проте із зазначеним періодом розрахунку суд, не погоджується, оскільки, як вбачаєтеся із матеріалів справи, позовна заява була складена позивачем 30.07.2022 та відправлена на адресу суду засобами Укрпошти, отримана та зареєстрована судом 24.08.2022, що підтверджується штемпелем канцелярії суду.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що розрахунок суми заборгованості 3 % річних необхідно проводити саме з 30.07.2019.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 , було здійснено часткове погашення суми заборгованості за кредитним договором 07.02.2017 у розмірі 4089,41 грн., та 17.06.2020 у розмірі 534848 грн.

Враховуючи невірні дані розрахунку позивача, судом здійснено розрахунок 3 % річних починаючи з 30.07.2019 року по 17.06.2020 року, беручи за основу для нарахування заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1522279,94 грн., з урахуванням оплати 07.02.2017 у розмірі 4089,41 грн ( 1526369, 35 - 4089,41 = 1522279,94), що становить 40 480, 75 грн.

Та за період з 18.06.2020 по 23.02.202 беручи за основу для нарахування заборгованість за тілом кредиту в розмірі 987431,94 грн., з урахуванням оплати 17.06.2020 у розмірі 534848 грн ( 1522279,94 534848 = 987431,94), що становить 49 950,13 грн.

Загальна сума 3 % річних складає 90 430, 88 грн.

В задоволенні решти позовних вимог про стягнення 3 % річних необхідно відмовити за безпідставністю.

Щодо стягнення інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Оскільки відповідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2010 по справі № 2-963/2010 до стягнення заборгованості за кредитним договором від № 2006/13-2.06/799 від 20.09.2006 підлягала сума боргу саме в національній валюті України гривні, за період часу, протягом якого відповідачем вказане рішення суду не було виконано, сума коштів, що згідно рішення суду підлягала стягненню, знецінилась внаслідок девальвації, таким чином позивач вправі вимагати від відповідачів застосування наслідків порушення виконання рішення суду у вигляді сплати інфляційних втрат.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду 18 лютого 2019 року при прийняти постанови у справі N 405/5535/16-ц.

Однак, суд не погоджується із розміром проіндексованої суми, який визначено позивачем у розмірі 368 936,97 грн., оскільки розрахунок здійснено не із суми основного боргу, визначеної рішенням суду від 09.10.2010 року у розмірі 1526369, 35 грн, а із суми боргу, стягнутої судом, яка складає 1841949,80 гривень (з урахуванням заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 315580.45 гривень).

Також суд не погоджується із періодом розрахунку стягнення інфляційних витрат, який наданий позивачем, а саме з 24.02.2019 по 23.02.2022, оскільки, як вище зазначалось судом, позовна заява датована 30.07.2022.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що розрахунок суми інфляційний витрат необхідно проводити саме з 30.07.2019 року.

Суд здійснює самостійний розрахунок інфляційних втрат починаючи з 30.07.2019 року по 17.06.2020 року, беручи за основу для нарахування заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1522279,94 грн., з урахуванням оплати 07.02.2017 у розмірі 4089,41 грн ( 1526369, 35 - 4089,41 = 1522279,94), що становить 46152,59 грн.

Та за період з 18.06.2020 по 23.02.202 беручи за основу для нарахування заборгованість за тілом кредиту в розмірі 987431,94 грн., з урахуванням оплати 17.06.2020 у розмірі 534848 грн ( 1522279,94 534848 = 987431,94), що становить 163 285,03 грн.

Загальна сума інфляційних витрат складає 209437,62 грн.

В задоволенні решти позовних вимог про стягнення інфляційних втрат необхідно відмовити за безпідставністю.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі N 749/106/17 (провадження N 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі N 643/11742/16-ц (провадження N 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Таким чином, оскільки відповідач на момент звернення позивача до суду з даним позовом не виконала у повному обсязі грошове зобов`язання про повернення коштів, то позивач має право на стягнення як 3 % річних у загальній сумі, яка складає 90430, 88 грн., та інфляційні витрати у загальній сумі, яка складає 209437,62 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 12,13, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства «Сенс-Банк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) заборгованість відповідно до ст.625 ЦК України в розмірі 299868,50 гривень, з яких 3% річних в розмірі 90430,88 гривень, інфляційні витрати в розмірі 209437,62 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) судовий збір у сумі 10367,75 гривень, в іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено та підписано 26.04.2024.

Суддя Огренич І. В.