Справа № 132/2049/23
Провадження № 22-ц/801/589/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 рокуСправа № 132/2049/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,

секретар судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Калинівської міської ради, Служба у справах дітей Хмільницької міської ради Вінницької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Воронцовою Ольгою Валентинівною, на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 09 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Сєліна Є. В. у м. Калинівка, дата складення повного судового рішення відповідає даті його постановлення,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_3 через свого представника адвоката Тимощук Ю. Л. звернулася до суду із позовом про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_2 , який починаючи з 2014 року і по теперішній час самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а саме не цікавиться її життям, не проявляє свого піклування та турботи, не піклується про її здоров`я, моральний, фізичний та культурний розвиток, а тому наявні законні підстави для позбавлення його батьківських прав відносно неї.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 09 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків, а також неможливості змінити його поведінку по відношенню до своєї дитини.

Суд дійшов висновку, що з метою дотримання найкращих інтересів дитини достатнім є забезпечення її зв`язку з батьком, який заперечує проти позбавлення батьківських прав, одночасно суд попередив відповідача про виконання батьківських обов`язків.

Не погодившись із цим рішенням представник ОСОБА_1 адвокат Воронцова О. В. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 09 січня 2024 року скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не взято до уваги, той факт, що відповідач впродовж 11 років маючи всі необхідні умови для реалізації свого права і виконання обов`язку щодо належного виховання позивача, без поважних причин свідомо нехтує ними.

Судом першої інстанції був безпідставно відхилений висновок органу опіки та піклування Хмільницької міської ради Вінницької області від 02 листопада 2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

17 лютого 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він зазначає, що апеляційна скарга ініційована матір`ю дитини і подана всупереч інтересам останньої. На даний час йде війна, він мобілізований, тому у нього обмежені можливості спілкуватися з дитиною, проте він допомагає дитині матеріально, а саме лише за грудень 2023 року та січень 2024 року ОСОБА_1 мала отримати майже 40 000 грн., однак він не впевнений чи ці кошти використані в інтересах дитини.

11 березня 2024 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява начальника служби у справах дітей та сім`ї Калинівської міської ради І. Коваль, в якій вона просить провести судове засідання без участі працівників служби, поклалася на розсуд суду.

Законний представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 та представник адвокат Воронцова О. В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження за серією НОМЕР_1 , виданим 04.09.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції Вінницької області (а.с. 9);

- Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 10.04.2019 року у справі № 149/690/19 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 березня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 16 -17);

- Відповідно до листа Калинівського відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11.09.2023 року, заборгованість за аліментами станом на 01.09.2023 року відсутня (а.с. 80);

- Відповідач ОСОБА_2 згідно довідки начальника відділу кадрів військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_5 від 29.08.2023 року № 4831, перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації в період запровадження воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» та проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 з 01.02.2023 року (наказ командира військової частини НОМЕР_2 № 30 (по стройовій частині) від 01.02.2023 року), по теперішній час (а.с. 59).

Згідно довідки голови вуличного комітету вулиці Тичини та вулиці Бондарчука М. Власюка (а. с. 21); довідки ГО «Хмільницький міський клуб танцювального спорту «Візард» від 05.06.2023 року (а. с. 22); довідки Ліцею № 1 міста Хмільника Вінницької області від 30.05.2023 року (а. с. 27); довідки ФОП ОСОБА_6 від 30.05.2023 року (а. с. 19); пояснень ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 від 20.06.2023 року (а. с. 28 30) відповідач ОСОБА_2 проживає окремо від доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не приймає участі у її житті та вихованні, не займається її фізичним, духовним та моральним розвитком, не відвідує її.

Між сторонами виник спір з приводу позбавлення відповідача батьківських прав.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Спірні правовідносини виникли між позивачем та відповідачем з приводу позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_1 .

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (дивитися постанови Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц; від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19; від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19; від 28 липня 2021 року в справі № 554/9586/19; від 22 вересня 2021 року в справі № 640/12266/16-ц та в ряді інших).

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків, а також неможливості змінити його поведінку по відношенню до своєї дитини.

Доводи про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, той факт, що відповідач впродовж 11 років маючи всі необхідні умови для реалізації свого права і виконання обов`язку щодо належного виховання позивача, без поважних причин свідомо нехтує ними є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів дій відповідача та його свідомого нехтування своїми обов`язками, як батька дитини.

Натомість факт заперечення позову відповідачем, подання відзивів на позов, на апеляційну скаргу, відповіді на відзив на позовну заяву свідчить про його інтерес до дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Хмільницької міської ради Вінницької області від 02 листопада 2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , - спростовується наступним.

За положенням частини 6 статті 19 СК України, суд може не погодитися і висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок має рекомендаційний характер.

Висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, який відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі.

Суд не приймає до відома висновок Органу опіки та піклування Хмільницької міської ради Вінницької області від 02.11.2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки вказаним органом опіки та піклування не виявлено умисної поведінки батька щодо невиконання ним батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Крім цього, цей висновок недостатньо обґрунтований та мотивований, так як він не містить висновків про те, чи відповідає такий крайній захід інтересам дитини та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить інтереси дитини.

Судом першої інстанцій встановлено, що факт мобілізації ОСОБА_2 та проходження ним служби у військовій частині НОМЕР_2 , що може свідчити про існування об`єктивних перешкод для повної реалізації ним своїх батьківських обов`язків.

Само по собі факт, що батько спілкується з дитиною, не в достатній мірі приймає участь у її житті, з урахуванням його активної поведінки під час судового розгляду, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Аналізуючи встановлені у справі факти у контексті позбавлення батьківських прав відповідача, суд першої інстанції правильно виснував, що збереження зв`язків дитини з батьком відповідає найкращим інтересам дитини, апеляційний суд також наполягає, що позбавлення батьківських прав саме по собі має негативний вплив на психоемоційне здоров`я дитини, яка в справі що розглядається хоча й сама звернулася до суду із цим позовом, проте в силу свого віку може до кінця не усвідомлювати значимість такої події як позбавлення батьківських прав батька.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою за первісним позовом не доведено обставин свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, навмисного нехтування ними, необхідності застосування крайнього заходу втручання в права дитини на зростання в сім`ї, та підтримання зв`язків з батьком, неможливості застосування альтернативних, менш суворих заходів, відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин, як правильно встановив суд першої інстанції, у справі не встановлено.

З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд дав вірну оцінку і тій обставині, що відповідач неналежно виконує свої батьківські обов`язки щодо доньки та правильно попередив його про необхідність змінити ставлення до дитини доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та поклав на Орган опіки та піклування контроль за виконанням ним таких обов`язків.

Таким чином, суд першої інстанції, зважаючи на встановлені ним належним чином фактичні обставини у справі на підставі наданих доказів, враховуючи принципи диспозитивності, змагальності та пропорційності, а також зважаючи на найкращі інтереси дитини, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження, судове рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат апеляційний суд виходить з наступного: позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору відповідно до положень п. 14 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір». Відповідач судові витрати в суді апеляційної інстанції не поніс. Тому, оскільки позов залишено без задоволення, а судове рішення у справі залишено без змін, відповідно до положень ч. 7 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Воронцовою Ольгою Валентинівною залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 09 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2024 року

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

Т. Б. Сало