Справа № 523/6698/23
Провадження №2/523/1365/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Дмітрієвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 в м. Одесі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська Страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про стягнення суми страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

Зміст вимог позивача.

18.04.2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська Страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яким просить:

- стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська Страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп» суму для відновлювального ремонту та матеріального збитку у розмірі 100 000 грн, та судовий збір у розмірі 1073,60 грн;

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 18 липня 2019 року о 23год.45хвил. керуючи автомобілем Mitsubishi, державний номер НОМЕР_1 в м. Одесі рухаючись по вул. Чорноморського козацтва, 41, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну дистанцію, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем Chevrolet malibu, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , яка здійснювала рух попереду нього, та виконувала поворот ліворуч на вул. М. Плигуна. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2020 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням на момент розгляду строків, передбачених ст. 38 КУпАП. Позивач вважає, що факт винуватості ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 18 липня 2019 року о 23:45 є встановленим і доказуванню не підлягає, з моменту ухвалення постанови Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2020 року. 15.02.2020 року ОСОБА_1 здійснила заміну державного номерного знаку з НОМЕР_2 на автомобілі Chevrolet malibu, VIN НОМЕР_3 на НОМЕР_4 . Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на 18 липня 2019 року була забезпечена в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп» за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-131554965. Крім того, 21 травня 2019 року між ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп» та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту «Відповідальний водій» №1, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечить закону, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником або іншою особою, цивільна відповідальність якої застрахована, майну третіх осіб внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, під-час експлуатації забезпеченого транспортного засобу, що визначений в Розділі 4 договору. 15 вересня 2020 року позивач зверталась до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп» із заявою щодо досягнення згоди в частині розміру та способу здійснення страхового відшкодування на полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-131554965. Листом від 21 вересня 2020 року №7476 ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп» повідомила ОСОБА_1 про те, що на час ДТП цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 було застраховано у ПрАТ Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-131554965. Заява на виплату від ОСОБА_1 надійшла 15 вересня 2020 року, а дорожньо-транспортна пригода відбулася 18 липня 2019 року, тобто з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди минуло більше одного року, а тому ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп», керуючись ст. 37.1.4 Закону вважає, що відсутні законні підстави для виплати страхового відшкодування по даному випадку. Рішення по справі № 523/12219/19 набрало законної сили в момент винесення постанови Одеським апеляційним судом від 07.08.2020 року. Отже, слід вважати що вину ОСОБА_2 було встановлено 07.08.2020 року. Винна сторона доклала усіх зусиль, затягуючи справу, щоб позбавити потерпілу сторону можливості звернення за відшкодуванням у річний строк. Саме не визначеністю винної сторони і було обумовлено пропуск річного строку. Таким чином, з моменту ДТП, яке сталося 18.07.2019 року до моменту визнання вини ОСОБА_2 (07.08.2020) минуло більше одного року (а точніше 1 рік та 20 днів). Тому, ОСОБА_1 не мала підстав для звернення до страхової компанії у річний строк, так як вину ОСОБА_2 було встановлено поза медами річного строку. Згідно висновку судового експерта Федотова Ф.В. від 31.03.2020 року № 6694, вартість відновлювального ремонту автомобіля Chevrolet malibu НОМЕР_4 , внаслідок ДТП яка сталося 18 липня 2019 року, становить 248742,24 грн. Постановою Одеського апеляційного суду від 20.02.2023 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2022 року змінено, зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з 248742,24 грн. до 148 742,24 грн. Сума зменшена на 100 000 грн. в рамках страхового відшкодування. Зазначено, що позивачка не позбавлена права захисту стягнення своєї матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП в рамках стягнення зі страхової компанії, в межах страхової виплати, яка дорівнює 100 000 грн. Тому, керуючись ст.ст. 12, 13, 979, 1188, 1192, 1166, 1194 Цивільного кодексу України, ст. 1, 5, 7 Закону України «Про страхування», п. 22.1 ст. 22, ст. 32, ст. 35, п. 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», правовими висновками Великої палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, позивач вважає що відповідач повинен відшкодувати матеріальний збиток у розмірі 100 000 грн.

Зміст відзиву відповідача.

07.07.2023 року відповідач ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп» надав суду відзив на позов, яким позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. В обгрунтування відзиву на позов зазначив наступне: 18.07.2019 року сталася ДТП, за участю транспортних засобів позивача та третьої особи, внаслідок якої позивачу було завдано матеріального збитку. Позивач звернулась до суду із цим позовом 15.9.2020 року, тобто більше ніж через 1 рік з моменту настання ДТП. Відповідно до пункту 37.1.4 статті 37 Закону про ОСЦПВ, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року. При цьому, зазначений у пункту 37.1.4 ст. 37 Закону строк є присічним і поновленню не підлягає. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 018 року у справі №753/5293/16, у постанові КЦС Верховного Суду від 22.04.2020 року у справі №556/752/18. Позивач майже три роки не вчиняв жодних активних дій для отримання страхового відшкодування, що свідчить про його недобросовісність та небажання реалізувати надані йому права. Позивачем не було здійснено жодних розумних заходів для отримання страхового відшкодування. Оскільки позивачем заява про виплату страхового відшкодування була подана з пропуском строку в 1 рік, то позов не підлягає задоволенню.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді Сувертак І.В. від 01.05.2023 року задоволено самовідвід заявлений суддею Сувертак І.В.

Ухвалою судді Далеко К.О. від 18.05.2023 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання по справі з викликом сторін, та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

ІІІ. Позиції сторін.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, були повідомлені про дату розгляду справи належним чином. Матеріали справи місять заяву представника позивача про розгляд справи у її та довірителя відсутність, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп» у судове засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу відповідача. Представник відповідача надав суду відзив на позов, яким позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, здійснити розгляд справи у його відсутність, у разі не явки.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши і оцінивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 18 липня 2019 року о 23 годині 45 хвилин, керуючи автомобілем Mitsubishi, державний номер НОМЕР_1 в м. Одесі рухаючись по вул. Чорноморського козацтва, 41, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну дистанцію, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем Chevrolet malibu державний номер НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_3 , яка здійснювала рух попереду нього та виконувала поворот ліворуч на вул. М. Плигуна. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Суворовського районного суду м. Одеса від 16 червня 2020 року по справі № 523/12219/19, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2020 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням на момент розгляду строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

В постанові Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2020 року, як і в постанові Суворовського районного суду м. Одеса від 16 червня 2020 року встановлено, що в діях ОСОБА_2 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, проте, оскільки строк розгляду справи, відповідно до ст. 38 КУпАП сплив, то провадження підлягає закриттю.

З огляду на викладене, суд вважає що вина ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 18 липня 2019 року о 23 год 45 хв, є встановленою саме з моменту ухвалення постанови Одеського апеляційного суду від 07 серпня 2020 року.

15.02.2020 р. ОСОБА_1 здійснила заміну державного номерного знаку з НОМЕР_5 на автомобілі Chevrolet Malibu, VIN НОМЕР_3 на НОМЕР_4 .

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу MITSUBISHI LANCER реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 18 липня 2019 року, була забезпечена в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР- 131554965.

За полісом страхування страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю - 200000 грн, за шкоду заподіяну майну - 100000 грн, розмір франшизи - 0,00 грн, за договором страхування страхова сума 200000 грн.

Крім того, 21 травня 2019 року між ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту «Відповідальний водій» № 1, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником або іншою особою, цивільна відповідальність якої застрахована, майну третіх осіб внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, під час експлуатації забезпеченого транспортного засобу, що визначений в Розділі 4 договору. Особами, цивільна відповідальність яких застрахована є будь-яка особа, що керує КТЗ на законних підставах. Строк дії договору з 22 травня 2019 року по 21 травня 2020 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу MITSUBISHI LANCER, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , на момент дорожньо-транспортної пригоди, застрахована відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-131554965 та договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту «Відповідальний водій» №1 у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп».

31 березня 2020 р. судовим експертом Федотовим Ф.В. (свідоцтво Міністерства Юстиції України № 851 від 23 серпня 2013 р.) було складено висновок експертного дослідження № 6694 по визначенню вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, автомобіля Chevrolet malibu державний номер НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_3 .

Згідно зазначеного висновку, вартість відновлювального ремонту автомобіля Chevrolet malibu реєстраційний номер НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_3 , внаслідок ДТП, яка сталося 18 липня 2019 року, становить 229 815 грн. 90 коп. Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Chevrolet malibu державний номер НОМЕР_4 , VIN НОМЕР_3 , внаслідок ДТП, яка сталося 18 липня 2019 року, становить 248 742 грн. 24 коп.

15 вересня 2020 року ОСОБА_1 зверталась до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» із заявою щодо досягнення згоди в частині розміру та способу здійснення страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-131554965.

Листом від 21 вересня 2020 року № 7476 ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» повідомило ОСОБА_1 про те, що на час ДТП цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу MITSUBISHI LANCER, державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , було застраховано у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-131554965. Заява на виплату від ОСОБА_1 надійшла 15 вересня 2020 року, а дорожньо-транспортна пригода відбулася 18 липня 2019 року, тобто з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди минуло більше одного року, тому ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп», керуючись ст. 37.1.4 Закону вважає, що відсутні законні підставі для виплати страхового відшкодування по даному випадку.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20.02.2023 р. було ухвалене рішення у справі № 523/6987/21, яким рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2022 року змінено, зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , за участю третьої особи ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з 248742,24 грн. до 148742,24 грн. Сума зменшена на 100 000 грн., в рамках страхового відшкодування, та роз`яснено що позивачка не позбавлена права захисту стягнення своєї матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП в рамках стягнення зі страхової компанії, в межах страхової виплати, яка дорівнює 100 000 грн..

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набраним законної сили судовим рішенням або вироком у будь якій іншій справі. Правило на преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому рішенні, що вступили в закону силу, це дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових рішень щодо одного і того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон №1961-IV).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Таке правозастосування суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати від 14 грудня 2021 року по справі № 147/66/17, які суд в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).

Таке правозастосування суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17, які суд в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України)

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Наприклад, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає припинення поруки у зв`язку з пропуском 6 місяців строку звернення кредитора до поручителя, а також, що з припиненням поруки припиняється й право на отримання сум простроченої заборгованості від поручителя.

Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право.

Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року по справі № 147/66/17, з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

З огляду на викладене, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Таке правозастосування суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати від 14 грудня 2021 року по справі № 147/66/17, які суд в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін по даній справі, суд зазначає наступне:

- 18 липня 2019 року о 23 год 45 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода;

- 07 серпня 2020 року, згідно постанови Одеського апеляційного суду по справі №523/12219/19, остаточно встановлено в діях водія ОСОБА_2 склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Вказаний висновок безпосередньо підтверджується висновком експерта №19-6319;

- 15 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» із заявою щодо досягнення згоди в частині розміру та способу здійснення страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-131554965:

- 21 вересня 2020 року ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування, із посиланням на пропуск річного строку звернення за відшкодуванням;

- 20.02.2023 року постановою Одеського апеляційного суду було ухвалене рішення у справі № 523/6987/21, яким рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2022 року змінено, зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , за участю третьої особи ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з 248742,24 грн до 148742,24 грн. Сума зменшена на 100 000 грн., в рамках страхового відшкодування, та надано роз`яснення, що позивачка не позбавлена права захисту стягнення своєї матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП в рамках стягнення зі страхової компанії, в межах страхової виплати, яка дорівнює 100 000 грн.

Таким чином, судом дійшов висновків що позивач ОСОБА_1 звернулась до страховика із заявою про страхове відшкодування через 38 днів після встановлення у судовому порядку винуватця ДТП.

В свою чергу, пропуск річного строку звернення до страхової компанії стався фактично до ухвалення постанови Одеським апеляційним судом.

Звернення ОСОБА_1 до відповідача ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» за здійсненням страхового відшкодування, до встановлення остаточної вини ОСОБА_2 , на думку суду було би юридично не обґрунтованим.

З огляду на викладене, суд не вбачає в діях позивача ОСОБА_1 недобросовісності, вважає що позивачем здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини вину ОСОБА_2 було встановлено після сплину річного строку після настання ДТП, а тому вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Тим баче, що таке право позивача додатково встановлено у постанові Одеського апеляційного суду від 20.02.2023р. у справі № 523/6987/21.

При цьому, доводи представника відповідача щодо відмови у задоволенні позову, з підстав пропуску позивачем річного строку для звернення із заявою про страхове відшкодування, за вищенаведених обставин, судом не приймаються.

Слід зазначити, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (п. 19 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України).

У постанові від 22 лютого 2022 року у справі 201/16373/16-ц, провадження № 14-27цс21, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновків про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 , та стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська Страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп» суми для відновлювального ремонту та матеріального збитку у розмірі 100 000 грн, та судового збору у розмірі 1073,60 грн;

Керуючись ст.ст.259, 263 265, 268, 273, 295 - 300 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська Страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про стягнення суми страхового відшкодування задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська Страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 100 000 грн. та судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Позивач (стягувач): ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 .

Відповідач (боржник): Приватне акціонерне товариство «Українська Страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуран груп», , м. Київ, 04050, вул.Глибочицька, буд. 44.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначення строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складений 19.02.2024 року, з технічних причин, внаслідок збою в роботі комп`ютерної техніки.

Суддя: К.О. Далеко