Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/808/23
Провадження № 2/499/31/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 березня 2024 року смт Іванівка

Іванівський районний суду Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., за участю секретаря судового засідання Дібрової О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на неповнолітню дитину,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Іванівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання місця проживання дитини з батьком, третя особа, яка не заявляє самостійної вимоги - Орган опіки та піклування Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області, в якому просив ухвалити рішення, яким визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_1 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

06.11.2024 позивач збільшив позовні вимоги, шляхом подання позовної заяви в новій редакції з додатковою вимогою про стягнення аліментів, а саме: стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повнолітнього віку

В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 29.09.2018 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

До державної реєстрації шлюбу сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких є дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі рішення Іванівського районного суду Одеської області від 22.09.2022 року шлюб між сторонами розірваний. Як зазначає позивач, причиною розірвання шлюбу стала аморальна поведінка відповідачки, вона зловживала алкогольними напоями, веденням домашнього господарства не бажала займатися, припинила приймати участь у вихованні дитини, постійно залишала позивача з сином і виїжджала за межі села в невідомому напрямку.

Враховуючи ту обставину, що після припинення шлюбних відносин між ними, син залишився проживати з позивачем та має особисте бажання проживати з батьком за місцем його проживання по АДРЕСА_1 , та позивач, як батько, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, вважає за необхідне визначити місце проживання дитини з ним.

У позивача присутнє власне господарство, займається вирощуванням птиці, худоби. Від реалізації продукції має доходи, за рахунок яких може забезпечити дитині належне матеріальне утримання. Є емоційно врівноваженою особою; схильності до вживання спиртних напоїв не має.

Відповідачка власного житла не має, ніде не працює, «постійно влаштовує своє особисте життя», безвідповідально ставлячись до своїх батьківських обов`язків, не проявляючи належного материнського піклування та турботи. Спільне проживання з матір`ю суперечить інтересам дитини.

Разом з тим проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати.

Позивач не має наміру перешкоджати відповідачці в здійсненні її прав та обов`язків щодо їх дитини.

Разом з позовною заявою позивач подав клопотання від 26.07.2023 року про витребування доказу, а саме висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 28.08.2024 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року задоволено клопотання позивача від 26.07.2023 року про витребування доказу, витребувано з органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області висновок про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 . Оголошено перерву у справі до 06 листопада 2023 року.

31.10.2023 року суд отримав лист служби у справах дітей Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області № 283/01-06 від 31.10.2023 року про надання висновку про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 , за яким орган опіки та піклування Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

06.11.2023 року позивач подав до суду заяву від 06.11.2023 року, якою збільшив позовні вимоги шляхом подання позовної заяви в новій редакції з додатковою вимогою про стягнення з відповідача аліментів на неповнолітню дитину, а саме: стягнути із відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повнолітнього віку.

Ухвалою від 06 листопада 2023 року суд прийняв заяву про збільшення позовних вимог по справі №499/808/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області про визнання місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Ухвалою суду від 19 грудня 2023 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання позивач з`явився на позовних вимогах наполягав.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не надавала, відзив на позов не подавала. В судове засідання викликалась шляхом розміщення на офіційному веб-сайті Іванівського районного суду Одеської області Оголошення про виклик до суду ОСОБА_2 , а також засобами мобільного зв`язку, про що оформлено телефонограму від 01.03.2024 року № 499/808/23/855/2024, якою повідомлено відповідача про дату та місце судового засідання.

Окрім того, неодноразово на адресу відомого місця проживання відповідача (згідно адресної довідки) надсилалась поштова кореспонденція суду, проте жодного разу вона не була особисто вручена, конверти повертаються з відміткою Укрпошти «Адресат відсутній за вказаною адресою».

На підставі наведеного суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином у встановленому законом порядку.

Положеннями ч. 1ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки ( п. 1 ч. 3ст. 223 ЦПК України).

Отже судом було вжито всі можливі заходи, щодо виклику відповідача по справі до суду.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про проведення судового засідання у їх відсутність.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року, в якому зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01.04.2008, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26.04.2007).

З огляду на викладені обставини та строки розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи та ухвалення рішення без участі відповідача на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог суд приходить до висновку, що наявні законні підстави для часткового задоволення позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач з 29.09.2018 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . На підставі рішення Іванівського районного суду Одеської області від 22.09.2022 року шлюб між сторонами розірваний.

До державної реєстрації шлюбу сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких є дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини.

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Коноплянською сільською радою Березівського району Одеської області, а також акту про встановлення фактичного місця проживання від 14.06.2023 року встановлено, що батько ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , матір разом з ними не проживає.

У позивача присутнє власне господарство, займається вирощуванням птиці, худоби, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 14.06.2023 року; довідкою від 31.07.2023 року, виданою виконкомом Коноплянської сільської ради.

За Характеристикою на ОСОБА_1 від 14.06.2023 року, виданою Коноплянською сільською радою Березівського району Одеської області, позивач спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, скарг від односельців до сільської ради не надходило.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 орган опіки та піклування Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Натомість, до висновку органу опіки та піклування щодо можливості проживання дитини разом з батьком суд ставиться критично, оскільки останній складався тільки за участі батька та дитини та не містить відомостей щодо намагання зв`язатися з матір`ю дитини для висловлення своєї позиції.

Обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком буде більш сприятливим для дитини, ніж визначення місця проживання дитини з матір`ю не встановлено.

Доводи позивача щодо аморального способу життя відповідачки, безвідповідального відношення до батьківських обов`язків не знайшли свого відображення в матеріалах справи.

За таких обставин, ураховуючи інтереси малолітньої дитини, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між його інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком.

Мати дитини, яка має однакові права з батьком дитини відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

З матеріалів справи вбачається, що спір про місце проживання дитини між сторонами відсутній.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Суд застосовуючи норми матеріального права виходить з такого.

У відповідності до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст. 18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При цьому, у рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

У постанові Верховного Суду від 30.03.2021 р. у справі 542/1428/18 зроблено висновок про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, згідно вимог ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

З матеріалів справи вбачається, що сторони самостійно не досягнули згоди стосовно визначення місця проживання дитини. Матеріали справи не містять доказів укладення договору про участь у вихованні дитини чи визначення місця проживання дитини, а також будь-яких інших документів, які б могли свідчити про наявність домовленостей між сторонами з даного питання.

Щодо вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За приписами ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідач у справі відзив на позов не подавав, заперечення не зазначав, свою можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дитини не спростував.

Суд вважає доведеним наявність підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання її сина.

За змістом ст.141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Обов`язок утримувати дітей є рівною мipoю обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Коноплянською сільською радою Березівського району Одеської області, а також акту про встановлення фактичного місця проживання від 14.06.2023 року встановлено, що батько ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , матір разом з ними не проживає.

Доказів, які б вказували на те, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу сину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця , останнім не надано, тому пред`явлені до нього вимоги щодо стягнення аліментів суд вважає обґрунтованими.

Виходячи з наданих суду доказів, беручи до уваги обов`язок обох батьків забезпечувати дитині гармонійний розвиток, суд доходить висновку про задоволення вимоги про стягнення з відповідача аліментів на неповнолітню дитину та відмови у задоволенні вимоги про визначення проживання неповнолітньої дитини з батьком.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тож, позивач поніс судові витрати у розмірі 1073,60 грн за подання вимоги немайнового характеру щодо визначення місця проживання дитини з батьком та звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, тому, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 182, 199, 200 СК України, ст. ст. 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 89, 241, 247, 258, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на неповнолітню дитину задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повнолітнього віку.

В іншій частині позовної заяви відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене сторонами до Одеського апеляційного суду через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяІгор ПОГОРЄЛОВ