ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого2024 року

м. Київ

справа № 201/8818/21

провадження № 61-8705 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 - на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю.,Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Карміель держави Ізраїль померла ОСОБА_7 . Заповіт на випадок своєї смерті не склала.

Зазначала, що за життя ОСОБА_7 на праві приватної власності належали 27/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які складають квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 96, 3 кв. м, житловою площею 40, 3 кв. м, у вказаному будинку.

Вказувала, що спадкоємці першої-четвертої черг після смерті ОСОБА_7 відсутні та/або не прийняли спадщину, зокрема, чоловік спадкодавця - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - не прийняв спадщину та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , син спадкодавця - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не прийняв спадщину та помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , дітей не мав. Утриманців у розумінні частини другої статті 1265 ЦК України ОСОБА_7 не мала. ОСОБА_2 є двоюрідною внучкою ОСОБА_7 , тобто родичкою третього ступеня споріднення, спадщину після смерті ОСОБА_7 також не прийняла. Спадкоємці, які б проживали разом ОСОБА_7 на час відкриття спадщини, відсутні.

Вказувала, що ОСОБА_1 , як двоюрідна правнучка ОСОБА_7 та родичка четвертого ступеня споріднення, наразі є єдиним спадкоємцем ОСОБА_7 , яка зберегла право на спадкування. На час відкриття спадщини ОСОБА_1 була малолітньою особою, а отже вважається такою, що прийняла спадщину.

23 листопада 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу на заведено та зареєстровано спадкову справу № 37/2020 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7

03 грудня 2020 року ОСОБА_2 , як законний представник ОСОБА_1 , звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Медяник В. А. щодо отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 , проте нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із неможливістю підтвердження родинних відносин між малолітньою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та спадкодавцем ОСОБА_7 .

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року у справі № 201/3357/20 встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є двоюрідною правнучкою ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17 травня 2021 року ОСОБА_2 , як законний представник ОСОБА_1 , звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Медяник В. А. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на житловий будинок (домоволодіння) АДРЕСА_1 і, однак у вчиненні вказаної нотаріальної дії було відмовлено у зв`язку з тим, що вказаний житловий будинок належить іншій особі - ОСОБА_3 .

Вважала, що право власності на 27/100 частин вказаного домоволодіння належить ОСОБА_1 , як єдиному спадкоємцю ОСОБА_7 , в порядку спадкування за законом з часу відкриття спадщини, тобто з 22 липня 2007 року, проте через низку протиправних дій вказане майно вибуло із володіння власника.

Так на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 16 липня 2007 року у простій письмовій формі між ОСОБА_7 , від імені якої на підставі довіреності діяв її син ОСОБА_9 , та ОСОБА_4 остання набула у власність 27/100 частин вказаного домоволодіння.

Водночас, зі слів нині покійного ОСОБА_9 договір купівлі-продажу від 16 липня 2007 року від імені ОСОБА_7 він не підписував, оскільки на той час перебував у відрядженні за кордоном (з 11 липня 2007 року по 30 липня 2007 року).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2013 року у справі № 2-3784/07 за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_9 скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2007 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 16 липня 2007 року та визнання права власності відмовлено. Вказаним судовим рішенням встановлено, що спірний договір є неукладеним, а тому такий договір не може бути визнаний дійсним в судовому порядку.

Разом з тим, у період між розглядом справи № 2-3784/07 у судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_4 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2007 року протиправно, без належних підстав зареєструвала за собою право власності на 27/100 частин спірного домоволодіння.

У подальшому ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , у власності якої перебувала решта 73/100 частин спірного домоволодіння, про поділ цього майна в натурі (справа № 2-4408/08).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2008 року у справі № 2-4408/08 була затверджена мирова угода щодо поділу в натурі домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі якої ОСОБА_4 та ОСОБА_5 протиправно, без належних підстав зареєструвати за собою права власності на об`єкти нерухомого майна, які утворились в результаті поділу: домоволодіння АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 01) та домоволодіння АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 01).

09 жовтня 2013 року на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г., ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (кожна окремо) відчужили ОСОБА_3 , домоволодіння АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 01) та домоволодіння АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 01). 09 жовтня 2013 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право приватної власності на вказані об`єкти нерухомого майна.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року у справі № 2-4408/08 скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2008 року про визнання мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . За таких обставин ОСОБА_3 неправомірно, без належних підстав набула, зареєструвала та продовжує бути суб`єктом прав приватної власності на об`єкти нерухомого майна, до складу яких протиправно та без належних підстав включені елементи 27/100 частин домоволодіння, які належать на праві приватної власності ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлої з ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд:

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на 27/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та в цілому складається із: А-2 - житлового будинку, житловою площею 263, 2 кв. м, загальною площею 473, 9 кв. м; літ. Б - гаражу; літ. В - гаражу; літ. Г - гаражу; літ. Д - гаражу: літ. И - гаражу; № 1-5, І, II - споруд, замощення, які (27/100 частин домоволодіння), в свою чергу, складаються із: (1) квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 96, 3 кв. м, житловою площею 40, 3 кв. м, у житловому будинку А-2 яка складається із: поз. 1 - веранди, площею 30, 7 кв. м; поз. 2 - коридору; площею 5, 9 кв. м; поз. 3 - житлової, площею 20, 0 кв. м; поз. 4 - житлової, площею 10, 3 кв. м; поз. 5 - комори, площею 1, 0 кв. м; поз. 6 - коридору, площею 6, 2 кв. м; поз. 7 - житлової, площею 10, 0 кв. м; поз. 8 - кухні, площею 11, 1 кв. м; поз. 9 - туалету, площею 1, 1 кв. м; (2) літ. В - гаражу; (3) літ. Г - гаражу; (4) споруд 1-5, І;

- витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 27/100 частин вказаного домоволодіння.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2022 року у складі судді Федоріщева С. С. позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 27/100 частин домоволодіння, що за адресою: АДРЕСА_3 , та в цілому складається із: А-2 - житлового будинку, житловою площею 263, 2 кв. м, загальною площею 473, 9 кв. м; літ. Б - гаражу; літ. В - гаражу; літ. Г - гаражу; літ. Д - гаражу: літ. И - гаражу; № 1-5, І, II - споруд, замощень, які (27/100 частин домоволодіння) складаються із: (1) квартири АДРЕСА_4 , яка, в свою чергу складається із: поз. 1 - веранди, площею 30, 7 кв. м; поз. 2 - коридору, площею 5, 9 кв. м; поз. 3 - житлової, площею 20, 0 кв. м; поз. 4 - житлової, площею 10, 3 кв. м; поз. 5 - комори, площею 1,0 кв. м; поз. 6 - коридору, площею 6, 2 кв. м; поз. 7 - житлової, площею 10, 0 кв. м; поз. 8 - кухні, площею 11, 1 кв. м, поз. 9 - туалету, площею 1, 1 кв. м; (2) літ. В - гаражу; (3) літ. Г - гаражу; (4) споруд 1-5, І.

Витребувано від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 27/100 частин вищезазначеного домоволодіння.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 неправомірно, без належних підстав набула, зареєструвала та продовжує бути суб`єктом права приватної власності на об`єкти нерухомого майна за реєстраційними номерами 01 та 01, до складу яких протиправно та без належних підстав включені елементи 27/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які належать на праві приватної власності ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , з часу відкриття спадщини. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 на 27/100 частин вказаного домоволодіння та витребування цього майна від ОСОБА_3 .

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2022 року скасовано й ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 .

Постанова апеляційного осуду мотивована тим, що встановивши, що місцем відкриття спадщини ОСОБА_7 є м. Карміель держави Ізраїль, суд першої інстанції, разом з тим, не перевірив обставини наявності чи відсутності спадкоємців за місцем відкриття спадщини, не з`ясовував чи зверталися до нотаріальної контори за місцем проживання спадкодавця у державі Ізраїль інші особи, ураховуючи, що за життя ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , який пережив її та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та мала сина ОСОБА_9 , який пережив її та помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ; всі вони були зареєстровані у спірному домоволодінні та проживали разом на час відкриття спадщини. Доказів про відмову від спадщини осіб, які на час відкриття спадщини проживали разом із спадкодавцем, зокрема ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , матеріали справи не містять. За таких обставин, висновки суду першої інстанції про порушення прав єдиного спадкоємця - ОСОБА_1 на спірне спадкове нерухоме майно, яке знаходиться на території України та неправомірно перебуває у власності іншої особи, є передчасними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2023 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року й залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2022 року.

Підставами касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); недослідження судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2023 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 201/8818/21 із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою преюдиційні факти, встановлені у справі № 201/6480/15-ц про те, що спадкодавець ОСОБА_7 та спадкоємець ОСОБА_9 були зареєстровані за різними адресами; у справі № 201/251/14-ц про те, що згідно з інформацією, наданою Першою дніпропетровською державною конторою, із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 жодна особа не зверталась.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував висновок, викладений у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20, згідно якого у випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна в Україні. Якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна в Україні заяву про прийняття спадщини, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Прийняття спадщини за межами України не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для спадкування права на нерухоме майно, розташованого на території України.

Вказаним спростовуються висновки апеляційного суду про можливість прийняття спадщини іншими особами, окрім ОСОБА_1 .

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є неповнолітньою особою. Її законним представником є мати - ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , яка є двоюрідною прабабою неповнолітньої ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належне їй майно: 27/100 частин домоволодіння (житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами) АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 1183 кв. м, на якій розташовані: А-2 - житловий будинок, житловою площею 263,2 кв. м, загальною площею 473, 9 кв. м; літ. Б - гараж; літ. В - гараж; літ. Г - гараж; літ. Д - гараж: літ. И - гараж; № 1-5, І, II - споруди, замощення. 27/100 вказаного домоволодіння складають квартиру АДРЕСА_4 , яка складається із: поз. 1 - веранди, площею 30, 7 кв. м; поз. 2 - коридору, площею 5, 9 кв. м; поз. 3 - житлової, площею 20, 0 кв. м; поз. 4 - житлової, площею 10, 3 кв. м4 поз. 5 - комори, площею 1, 0 кв. м; поз. 6 - коридору, площею 6, 2 кв. м; поз. 7 - житлової, площею 10, 0 кв. м; поз. 8 - кухні, площею 11, 1 кв. м; поз. 9 - туалету, площею 1, 1 кв. м. До складу 27/100 домоволодіння увійшли також: літ. В - гараж; літ. Г - гараж; споруди 1-5, І.

Вказане майно належало ОСОБА_7 на праві власності, що підтверджується: свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 23 грудня 1975 року, виданим старшим державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Смеюхою Н. І., зареєстрованим в реєстрі за № 2-9752; листом КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від листопада 2007 року № 13397; рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 24 вересня 1997 року № 620; договором розподілу конкретного домоволодіння від 26 квітня 1952 року, посвідченим старшим державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Січевим І. Л., зареєстрованим в реєстрі за № 25861.

За життя ОСОБА_7 заповіт не склала.

23 листопада 2020 року ОСОБА_2 , як законний представник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Медяник В. А. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , на підставі якої була заведена спадкова справа № 37/2020 та зареєстрована у Спадковому реєстрі за № 66800937 (а. с. 42, т. 1).

Спадкоємцями першої черги після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 є: її чоловік ОСОБА_8 , який не прийняв спадщину та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син ОСОБА_9 , який не прийняв спадщину та помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , дітей не мав.

Спадкоємці другої черги після смерті ОСОБА_7 відсутні та/або не прийняли спадщину. Не відбулося і спадкування за правом представлення за другою чергою спадкування згідно з частиною третьою статті 1266 ЦК України. Так, рідний брат спадкодавця - ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , раніше за ОСОБА_7 ; племінник спадкодавця - ОСОБА_11 (син ОСОБА_10 ) спадщину не прийняв.

Встановлено, що ОСОБА_7 не мала рідних дядька або тітки, тому спадкоємці третьої черги відсутні. Спадкоємці четвертої черги відсутні та/або не прийняли спадщину.

Утриманців у розумінні частини другої статті 1265 ЦК України ОСОБА_7 не мала.

ОСОБА_2 , як двоюрідна внучка ОСОБА_7 , є її родичкою третього ступеня споріднення, спадщину після смерті ОСОБА_7 не прийняла.

ОСОБА_1 , як двоюрідна правнучка ОСОБА_7 є її родичкою четвертого ступеня споріднення.

03 грудня 2020 року ОСОБА_2 , як законний представник ОСОБА_1 , звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Медяник В. А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на житловий будинок АДРЕСА_1 , (а. с. 259, т. 1). Постановою нотаріуса від 03 грудня 2020 року відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії у зв`язку із неможливістю підтвердження родинних відносин між малолітньою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та легалізації свідоцтва про смерть ОСОБА_7 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 260, т. 1).

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року у справі № 201/3357/20встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є двоюрідною правнучкою ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка, в свою чергу, є двоюрідною прабабою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 29-31, т. 1).

17 травня 2021 року ОСОБА_2 , як законний представник ОСОБА_1 , звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Медяник В. А. щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок (домоволодіння) АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

Постановою нотаріуса від 17 травня 2021 року відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії у зв`язку з тим, що згідно Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 17 травня 2021 року № 256605234, житловий будинок (домоволодіння) АДРЕСА_1 належить іншій особі - ОСОБА_3 (а. с. 262, т. 1).

Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2007 року у справі № 2-3784/07 визнано дійсним договір купівлі-продажу 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 16 липня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , від імені якої діяв ОСОБА_9 на підставі довіреності від 25 червня 2007 року, та визнано за ОСОБА_4 право власності на вказане майно(а. с. 52-53, т. 1). Це рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Апеляційний суд виходив із того, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 16 липня 2007 року є неукладеним, а тому не може бути визнаний дійсним у судовому порядку (а. с. 54-55, т. 1).

У період між розглядом справи № 2-3784/07 у судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_4 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2007 року зареєструвала за собою право власності на 27/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

У вересні 2008 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , у власності якої перебували інші 73/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , про поділ цього майна в натурі (справа № 2-4408/08).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2008 року у справі № 2-4408/08 було затверджено укладену між сторонами мирову угоду, за змістом якої убачається, що домоволодіння АДРЕСА_1 , яке перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , виявилося розділеним на два об`єкти: домоволодіння АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та домоволодіння АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01). В порядку поділу спільного майна за ОСОБА_4 визнано право власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 01, а за ОСОБА_5 - на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 01.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року у справі № 2-4408/08 скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2008 року про визнання мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Однак до скасування вказаної ухвали сторони зареєстрували за собою право власності на об`єкти нерухомого майна, реєстраційні номери 01 та 01 відповідно.

09 жовтня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 4308, ОСОБА_4 відчужила об`єкт нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) - ОСОБА_3

09 жовтня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 4310, ОСОБА_5 відчужила об`єкт нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) - ОСОБА_3

09 жовтня 2013 року було зареєстровано право приватної власності на вказані об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 - підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилалась на те, що права останньої порушені, оскільки ОСОБА_1 є єдиною спадкоємницею за законом після смерті ОСОБА_7 , яка прийняла спадщину відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України як малолітня особа, проте належна їй з моменту відкриття спадщини частина спірного домоволодіння вибула з її володіння поза її волею через протиправні дії інших осіб.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.Якщо спадкодавець мав останнє місце проживання на території іноземної держави, місце відкриття спадщини визначається відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право» (частини перша, третя статті 1221 ЦК України).

Відповідно до статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У статті 1258 ЦК України зазначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення (частина перша статті 1265 ЦК України).

Таким чином, у п`яту чергу спадкують наступні родичі спадкодавця: онуки (другий ступінь споріднення); правнуки, прабаба, прадід, племінники (третій ступінь споріднення); двоюрідні брати та сестри, двоюрідні онуки; двоюрідні діди та бабки, двоюрідні брати та сестри (четвертий ступінь споріднення); двоюрідні правнуки, двоюрідні прадіди та прабабки, двоюрідні племінники, двоюрідні дядьки та тітки, троюрідні брати та сестри (п`ятий ступінь споріднення); троюрідні правнуки, троюрідні прадіди та прабабки, троюрідні племінники, троюрідні дядьки та тітки, чотириюрідні брати та сестри (шостий ступінь споріднення).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Карміель держави Ізраїль померла ОСОБА_7 .

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належне їй майно: 27/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 є: її чоловік ОСОБА_8 , який не прийняв спадщину та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син ОСОБА_9 , який не прийняв спадщину та помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , дітей не мав.

Спадкоємці другої-четвертої черг відсутні або не прийняли спадщину.

ОСОБА_1 є двоюрідною правнучкою ОСОБА_7 та відповідно спадкоємицею п`ятої черги спадкування, спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняла як малолітня особа відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України.

Спадкова справа щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 заведена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу саме на підставі заяви ОСОБА_2 , як законного представника малолітньої ОСОБА_1 , заяви інших спадкоємців про прийняття спадщини у матеріалах спадкової справи відсутні (а. с. 239-263, т. 1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2014 року, у справі № 201/251/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи: Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_11 , про витребування майна, визнання права власності, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - виконавчий комітет Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання права власності, за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними встановлено, що з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 жодна особа не зверталась, що підтверджується відомостями, наданими Першою дніпропетровською державною конторою на запит суду (а. с. 189-192, 193-194, т. 1).

Рішенням позовом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалоюапеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2015 року, у справі № 201/6480/15ц за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання права власності в порядку спадкової трансмісії, встановлено, що факт проживання ОСОБА_9 разом з матір`ю ОСОБА_7 на час відкриття спадщини є недоведеним належними доказами, а сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не свідчить про прийняття спадщини відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України (а. с. 185-186, 187-188, т. 1).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , прийняла спадщину відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України як малолітня особа, спадщина належить їй з часу відкриття, дійшов обґрунтованого висновку про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на 27/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , які належали спадкодавцю ОСОБА_7 на час відкриття спадщини.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22), на яку посилається заявник як на підставу касаційного оскарження, сформував правову позицію про те, що у випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України і до складу спадщини увійшли права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна в Україні. Якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна в Україні заяву про прийняття спадщини, він не може вважатися таким, який прийняв спадщину. Прийняття спадщини за межами України не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для спадкування права на нерухоме майно, розташованого на території України.

Тож за обставин справи, коли інші спадкоємці ОСОБА_7 не зверталися в Україні за місцем знаходження нерухомого майна із заявою про прийняття спадщини, вони не можуть вважатися такими, що прийняли спадщину в Україні.

Апеляційний суд на вказане увагу не звернув, дійшов помилкових висновків щодо нез`ясування судом першої інстанції обставин прийняття спадщини спадкоємцями ОСОБА_7 за місцем відкриття спадщини у м. Карміель держави Ізраїль, оскільки відсутність звернень спадкоємців із заявами про прийняття спадщини в Україні свідчить про те, що вони не є такими, що прийняли спадщину. Крім того, встановлені преюдиційними рішеннями у справах № 201/251/14-ц та № 201/6480/15ц обставини свідчать про відсутність спадкоємців ОСОБА_7 , які прийняли спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України.

У статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливаєіз закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувач на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15.

Однією з підстав витребування майна від добросовісного набувача є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майноу власність, не з їхньої волі іншим шляхом.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) та у постановах Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 в установленому законом порядку прийняла спадщину, з часу її відкриття набула речові права на успадковану частину домоволодіння, однак спірна частина домоволодіння перейшла у володіння іншої особи на підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 2007 року, який в судовому порядку був визнаний неукладеним.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні 27/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 вибули з володіння ОСОБА_1 незаконним шляхом, поза її волею, що є підставою для їх витребування у добросовісного набувача відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Верховний Суд у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 712/9803/20 дійшов висновку про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Верховний Суд вважає, що за обставин справи, яка переглядається касаційним судом, витребування 27/100 частин спірного домоволодіння, які вибули з володіння власника поза її волею, є легітимним та пропорційним заходом, застосованим судом.

Відповідач ОСОБА_3 не позбавлена можливості на захист своїх прав відповідно до статей 22, 390, 661 ЦК України. Вказане відповідає висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18 та від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, то оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 - задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року скасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2022 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович