Справа №442/8270/23
Провадження №2/442/168/2024
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 лютого 2024 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючої- судді Грицай М.М.,
секретар судового засідання - Антоненко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що їй на праві власності належить кімната АДРЕСА_1 . Окрім неї, у даній квартирі зареєстрований відповідач, який не проживає за місцем реєстрації тривалий час. Реєстрація ОСОБА_2 у квартирі спричиняє їй незручності. Її прохання про зняття з реєстрації у належному житловому приміщенні відповідач ігнорує, тому вона позбавлена можливості вирішити дане питання у позасудовому порядку. Із урахуванням викладеного, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку в кімнаті АДРЕСА_1 .
Позивач у судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує, просить задоволити.
У судове засідання відповідач не з`явився, причин неявки не повідомив, відзив на позов не подав.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про таке.
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 28.04.2023, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Р.В., що зареєстрований в реєстрі за №420, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником житлового приміщення у гуртожитку (кімнати) АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав від 28.04.2023, згідно якого право власності на вищевказане житлове приміщення зареєстроване за позивачем 28.04.2023.
Згідно з Актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації №92 від 12.05.2023, що складений КП «Управитель «ЖЕО» Дрогобицькою міської ради, ОСОБА_2 з 2020 року в гуртожитку в кімнаті АДРЕСА_1 не проживає. ОСОБА_2 зареєстрований за вказаної адресою, але участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та (або) речей повсякденного використання, що належать ОСОБА_2 , немає. Вказаний факт підтвердили сусіди: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Згідно відомостей Будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1 , за вказаною адресою зареєстрований, зокрема, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.
За положеннями ч. 1 та ч.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно із ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Верховний Суд України у постанові від 02.03.2016 у справі №6-14цс16 висловив правову позицію та зазначив, що житлові спори - особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій. У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Абзацом 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 за № 2 роз`яснив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).
Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним.
У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.05.2020 у справі №336/1773/17.
Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою з 2020 року, факт реєстрації останнього у вказаному будинку порушує права позивача, як власника будинку, на користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, відтак суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 грн.
Керуючись ст. 81, 82, 141, 247, 258, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 задоволити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку в кімнаті АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) сплаченого судового збору.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 04.03.2024.

Суддя М.М. Грицай