П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2024року м. Київ

Справа № 760/459/18

Провадження: № 22-ц/824/4858/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Кулікової С. В., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Жовтонецького Віктора Миколайовича в інтересах Акціонерного товариства «Ідея Банк»

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Усатової І. А.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,

у с т а н о в и в:

У січні 2018 року ПАТ «Ідея Банк» (далі по тексту - банк) звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 червня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір № Р24.177.71508на суму 26719 грн. зі сплатою 10 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Однак, відповідачкапорушила умови договору, внаслідок чогостаном на 28.12.2017 року у неї, ОСОБА_1 , утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 37 842,82 грн, з яких: 9980,64 грн - основний борг, 5101,84 грн - прострочений борг, 8354,21 грн - прострочені проценти, 30,99 грн - строкові проценти, 627,90 грн - нарахована плата за обслуговування кредиту, 627,90 грн - прострочена плата за обслуговування кредиту, 12 559,68 грн - пеня, 559,66 грн - інші штрафні санкції. За наведених обставин, банк просив стягнути з відповідачки на свою користьвказану суму заборгованості.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року у задоволенні позову АТ «Ідея Банк» відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах АТ «Ідея Банк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що факт видачі відповідачці кредитних коштів підтверджується випискою по рахунку боржниці НОМЕР_1 за 23.06.2014, меморіальними ордерами №3580939 Р від 23.06.2014, №P24.17821 від 23.06.2914 2, №P24.177.71 від 23.062014 (2). За дорученням ОСОБА_1 кредитні кошти були розподілені наступним чином: 15 098,99 грн. - перераховано на БПР ОСОБА_1 ; 3 686,24 грн. - сплачено страхового платежу; 7 933,77 грн. - здійснено договірне списання коштів в цілях погашення кредитної заборгованості відповідачки за кредитним договором №P23.177.71356 від 15.11.2013 року. Вказане відповідає умовам кредитного договору, визначеним у пунктах 1.7та 2.2 кредитного договору. Окрім того, факт видачі відповідачці грошових коштів підтверджується й виписками з карткового рахунку ОСОБА_1 , яка була долучена до апеляційної скарги. На підтвердження позовних вимог до апеляційної скарги долучаються також копії кредитного договору №P23.177.71356 від 15.11.2013 року, виписки з карткових рахунків НОМЕР_5 та НОМЕР_6 та розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 05 вересня та 16 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

За правилом частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи, 23.06.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №P24.177.71508, згідно умов якого банк надав позичальниці кредит (грошові кошти) на поточні потреби у розмірі 26 719,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальниця отримала такі кошти та зобов`язалась повернути його разом із процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

Згідно п. 1.2 кредитного договору, банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 60 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок (далі по тексту - БПР).

У пунктах 1.3, 1.4 кредитного договору сторони визначили, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 10 %річних від залишкової суми кредиту. За обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,35 % від початкової суми кредиту.

Згідно п. 3.3.1 кредитного договору, позичальник сплачує (штрафні санкції) (пеню), що нараховується за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредиту) в розмірі 0,15% в період прострочення оплати від 1 до 60 днів, та 0,65 % в період прострочення оплати з 61 дня по день повного погашення кредиту за цим договором.

13.11.2017 року ПАТ «Ідея Банк» направило на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань.

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 28.12.2017 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором №P24.177.71508 урозмірі 37842,82 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 9980,64 грн., простроченого боргу - 5101,84; прострочених процентів - 8354,21 грн, строковових процентів - 30,99 грн.; нарахованої плати за обслуговування кредиту - 627,9 грн; простроченої плати за обслуговування кредиту - 629,9 грн; пені за несвоєчасне погашення платежів 12559,68 грн; інших штрафних санкцій - 559,66 грн

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують видачу суми наданого відповідачці кредиту, а надана банком виписка кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування боргу у визначеному позивачем розмірі. Вказане відповідає првовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 703/3063/18.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфа 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не зазначено у законі або в договорі.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.

Відповідно до пунктів 61, 62, 65 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженою постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 року, форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам та органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.

Аналогічного змісту норма закріплена у пункті 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою).

Банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов`язкових реквізитів.

Такий висновок висловлений Верховним Судом у постановахвід 31 жовтня 2018 року в справі № 755/2284/16-ц, у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 17.12.2020 року у справі № 278/2177/15.

Як убачається із матеріалів справи, окрім копій кредитного договору, укладеного між ПАТ «Ідея банк» та ОСОБА_1 , меморіальних ордерів, банк на обґрунтування своїх вимог надав до суду також довідку-розрахунок заборгованості за кредитним договором та копію виписки із особового рахунку відповідачки.

Згідно п.1.8 кредитного договору, банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок № НОМЕР_2 у гривні в рамках пакету послуг «БПР «Стартовий».

Згідно п. 2.1 кредитного договору, позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 23 числа кожного місяця згідно графіку щомісячних внесків за кредитним договором. Платежі здійснюватимуться на транзитний рахунок № НОМЕР_3 в банку, з якого проводиться погашення заборгованості за договором у такій черговості: 1) для оплати прострочених процентів, простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості; 2) для оплати простроченої заборгованості по кредиту; 3) для погашення строкових відсотків та строкової плати за обслуговування кредитної заборгованості; 4 ) для погашення строкової заборгованості по кредиту; 5) для погашення штрафних санкцій (пені) згідно п. 3.3.1 цього договору; 6) погашення іншої заборгованості.

Виписка за період з 22.07.2014 по 28.12.2017 сформована ПАТ «Ідея банк», та надана банком в обґрунтування своїх вимог саме по рахунку № НОМЕР_3 , який було відкритого на ім`я позичальника ОСОБА_1 . З указаної виписки убачається, що відповідачка частково погашала заборгованість за кредитним договором № Р24.177.71508 від 23.06.2014 року.

Отже, надані позивачем копії банківської виписки з рахунку відповідачки та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами у справі, відповідають вищенаведеним вимогам та підтверджують факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором. Натомість відповідачкою визначений у позовній заяві розрахунок заборгованості не спростовано, будь-яких доказів щодо погашення нею боргу за кредитним договором суду не надано.

За наявності в матеріалах справи вказаних доказів у суду першої інстанції не було підстав для відмови у позові лише з тих підстав, що надані банком меморіальні ордери, зокрема, три з них, стосуються іншої угоди, а тому висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог банку є помилковим.

Як зазначено в апеляційній скарзі, ??суми за вказаними меморіальними ордерами за дорученням позичальника були списані банком в рахунок оплати страхового платежу та погашення кредитної заборгованості відповідачки за іншим кредитним договором №P23.177.71356, укладеним між банком та ОСОБА_1 15.11.2013 року.

Вказане узгоджується з пунктами 1.7 та 2.2 кредитного договору від 23.06.2014 року №P24.177.71508, згідно яких позичальник надав свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника договору добровільного страхування життя. Цим договором позичальник доручив та дав розпорядження банку переказати в безготівковій формі кредитні кошти страховику в частині суми стразового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку. Також позичальник доручив банку здійснювати договірне списання банком з будь-яких рахунків позичальника в ПАТ «Ідея Банк» грошових коштів в розмірі існуючої простроченої заборгованості по кредиту, нарахованими відсотками, комісіями, неустойками. Таке договірне списання може здійснюватися банком на підставі цього договору будь-яку кількість разів.

На підтвердження таких обставин до апеляційної скарги долучено нові докази, а саме копії кредитного договору №P23.177.71356 від 15.11.2013 року, договору страхування життя № Р24.177.71508 від 23.06.2014 року, виписки з карткових рахунків НОМЕР_5 за період з 23.06.2014 по 23.06.2014 та НОМЕР_6 за період з 01.01.2011 по 30.01.2023, меморіального ордеру № 3580939_Р від 23.06.2014 року на суму 15 098,99 грн та розрахунок заборгованості за кредитним договором №P23.177.71356 від 15.11.2013 року.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним, зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників(ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Аналізуючи вищенаведені аргументи апеляційної скарги, слід дійти висновку, що необхідність доведення існування у відповідачки кредитної заборгованості та її розміру, виходячи з наданих банком меморіальних ордерів, виникла на стадії апеляційного перегляду справи, оскільки під час вирішення спору судом першої інстанції доводи банку щодо обґрунтованості позовних вимог були зведені до наявності у банку кредитного договору, підписаного відповідачкою, виписки з її карткового рахунку та розрахунку заборгованості.

З урахуванням вищевикладеного, виходячи із принципу забезпечення права учасників справи на справедливий судовий розгляд відповідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів приймає нові докази, надані банком в суді апеляційної інстанції.

При оцінці вказаних доказів судом встановлено, що 15.11.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №P23.177.71356, згідно умов якого банк надав позичальниці кредит (грошові кошти) на поточні потреби у розмірі 9549 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), на строк 30 місяців та зі сплатою 18 % річних за користування кредитом (а. с. 37).

Згідно довідки-розрахунку за кредитним договором №P23.177.71356 від 15.11.2013 року, у ОСОБА_1 станом на 22.06.2014 року наявна заборгованість у розмірі 7 870,78 грн., з яких: 7681,63 грн - строковий основний борг, 26,52 грн - строкові проценти, 162,63 грн - строкова плата за обслуговування кредиту (а. с. 65).

З виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_5 за період з 23.06.2014 по 23.06.2014 убачається, що 23.06.2014 року їй було надано грошові кошти у сумі 26 719 грн згідно кредитного договору № Р24.177.71508, а саме: 15 098,99 грн видача бланкового кредиту, 3686,24 грн - страховий платіж, 7933,77 грн - видача кредиту (а. с. 60).

З виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_6 за період з 01.01.2011 по 30.01.2023 убачається, що 23.06.2014 року за рахунок кредитних коштів, виданих на підставі кредитного договору № Р24.177.71508, було погашено заборгованість за кредитним договором №P23.177.71356 від 15.11.2013 року у розмірі 7933,77 грн, з яких: 7681,63 грн - тіло кредиту, 59,50 грн - комісія за перерахування коштів, 192,64 грн - погашення заборгованості по відсотках (а. с. 64 зв.).

Факт видачі банком відповідачці грошових коштів згідно кредитного договору № Р24.177.71508 від 23.06.2014 року, а саме: 15 098,99 грн видача бланкового кредиту, 3686,24 грн - страховий платіж, 7933,77 грн - видача кредиту, підтверджується меморіальними ордерами № 3580939_Р, № Р24.177.71, № Р24.177.71 від 23.06.2014 року (а. с. 58-59).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про обгрунтованність позовних вимог щодо стягнення з відповідачки на користь банку 9980,64 грн - основного боргу, 5101,84 грн - простроченого боргу, 8354,21 грн - прострочених процентів, 30,99 грн - строкових процентів, 12 559,68 грн - пені.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими вимоги банку про стягнення з відповідачки 627,90 грн - нарахованої плати за обслуговування кредиту, 627,90 грн - простроченої плати за обслуговування кредиту та 559,66 грн - інших штрафних санкцій, з огляду на наступне.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України № 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Оскільки сплата позичальником винагороди за обслуговування кредитної заборгованості є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними.

З огляду на викладене, нарахування банком комісії на підставі такихумов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають стягненню з позичальника.

Також колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню й вимоги банку щодо стягнення з відповідачки 559,66 грн - інших штрафних санкцій, оскільки банком не жодним чином не обґрунтовано за яке саме порушення кредитних зобов`язань такі санкції нараховані, а також на підставі якої умови кредитного договору чи норми закону.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно встановивфактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про відмову в позові.

Слід відмітити і й те, що суд першої інстанції , відмовляючи у позові, застосував правові висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 703/3063/18.

Так, у справі № 703/3063/18 судами встановлено, що між банком та позичальником було підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, проте остання не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії, а тому суд дійшов висновку про недоведеність банком заявлених позовних вимог.

Отже, застосування судом першої інстанції правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 703/3063/18, є необґрунтованим, оскільки у вказаній справівстановлені інші фактичні обставини, ніж у справі, що переглядається в апеляційному порядку.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених вище підстав, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором № Р24.177.71508 від 23.06.2014 року у розмірі 36 027,36 грн, з яких: 9980,64 грн - основний борг, 5101,84 грн - прострочений борг, 8354,21 грн - прострочені проценти, 30,99 грн - строкові проценти, 12 559,68 грн - пеня.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду із вказаним позовом банк сплатив судовий збір у розмірі 1600 грн, а при зверненні з апеляційною скаргою - 2400 грн.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (95,20%) з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 3808 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу Жовтонецького Віктора Миколайовича в інтересах Акціонерного товариства «Ідея Банк»задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (, місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул Валова, 11) заборгованість за кредитним договором № Р24.177.71508 від 23.06.2014 року у розмірі 36 027,36 (тридцять шість тисяч двадцять сім) грн 36 коп, з яких: 9980,64 грн - основний борг, 5101,84 грн - прострочений борг, 8354,21 грн - прострочені проценти, 30,99 грн - строкові проценти, 12 559,68 грн - пеня.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (, місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул Валова, 11) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3808 (три тисячі вісімсот вісім) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. В. Кулікова

В. А. Нежура