ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1546/24 Справа № 205/2731/23 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних збитків (суддя першої інстанції Басова Н.В.),

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних збитків, в якому просило стягнути з відповідачів на користь Товариства 3% річних у сумі 27488,55 грн., та інфляційні нарахування у розмірі 145221,11 грн., всього 172709,66 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року позовні вимоги. Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних збитків задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 3% річних за період з 09 березня 2020 року по 09 березня 2023 року в сумі 27 488,55 грн. та інфляційні втрати за період з 09 березня 2020 року по 09 березня 2023 року в розмірі 145 221,11 грн., всього 172 709,66 грн.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, районним судом не надано належну оцінку обставинам справи.

Мотивує скаргу тим, що 21 вересня 2022 року Верховним Судом у справі № 205/2480/19 було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

Вказує, що позивач у серпні 2012 року скористався своїм правом на дострокове погашення кредитної заборгованості та змінив строк виконання основного зобов`язання, звернувшись із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Строк звернення з даним позовом сплив у серпні 2015 року.

ОСОБА_1 просила рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська ввід 30 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить, 172709,66 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (3028 х 100 = 302800), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 січня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CNL-300/0014/2007, згідно з яким позичальником отримано кредит в розмірі 42 000,00 доларів США зі сплатою процентів (а.с. 5-6).

В забезпечення виконання умов кредитного договору 15 січня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-300/0010/2007, відповідно до умов якого останній зобов`язався забезпечувати виконання зобов`язань ОСОБА_1 (а.с. 7).

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 квітня 2013 року по справі № 205/1971/13-ц позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CNL-300/0014/2007 від 15 січня 2007 року в розмірі 44 321,99 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 29.07.2012 року складає 354 265,66 грн., з якої сума основного боргу складає 305 376,48 грн., відсотки за користування кредитом 48 889,18 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним № 300/91/07/1 про кредитування поточного рахунку (овердрафт) від 15 січня 2007 року всього у сумі 3 767,17 грн., з якої залишок заборгованості за кредитом 1 815,45 грн., відсотки за користування кредитом 1 951,72 грн. Стягнуто ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у рівних частках, на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судові витрати у сумі 3 219,00 грн. Вказане рішення набрало законної сили 19 квітня 2013 року (а.с. 8-10).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 квітня 2013 року по справі № 205/1971/13-ц відповідачами не виконане до теперішнього часу, позивачем пред`явлені позовні вимоги про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України в межах строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Матеріали справи свідчать, що Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 квітня 2013 року по справі № 205/1971/13-ц позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CNL-300/0014/2007 від 15 січня 2007 року в розмірі 44 321,99 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 29.07.2012 року складає 354 265,66 грн., з якої сума основного боргу складає 305 376,48 грн., відсотки за користування кредитом 48 889,18 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним № 300/91/07/1 про кредитування поточного рахунку (овердрафт) від 15 січня 2007 року всього у сумі 3 767,17 грн., з якої залишок заборгованості за кредитом 1 815,45 грн., відсотки за користування кредитом 1 951,72 грн. Стягнуто ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у рівних частках, на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судові витрати у сумі 3 219,00 грн. Вказане рішення набрало законної сили 19 квітня 2013 року (а.с. 8-10).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц зазначила, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання боржниками ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 грошового зобов`язання, що виникло за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2013 року. Таким чином, задовольняючи позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідачів трьох процентів річних та інфляційних витрат за невиконання грошового зобов`язання щодо сплати заборгованості, стягнутої рішенням суду, є такою що ґрунтується на законі.

Щодо посилання відповідачки про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності апеляційний суд приходить до наступного висновку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц зазначено, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц зазначила, що правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, є помилковим висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Беручи до уваги наведене, з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового застосування норм права, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, під час вирішення спору враховує наведений висновок суду касаційної інстанції.

Звертаючись з позовом 13.03.2023 банк просив стягнути 3 % річних та інфляційні витрати, нараховані за три останні роки до дня подання цього позову, таким чином суд першої інстанції правильно зауважив, що позивачем не пропущено загальний трирічний строк позовної давності та визначив період для стягнення відшкодування з 09.03.2020 по 09.03.2023 року, доводи апеляційної скарги щодо виходу судом за межі позовних вимог є безґрунтовними.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2013 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триватиме до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, правильно обмежив період стягнення коштів трьома останніми роками, що передували зверненню позивача до суду з даним позовом, отже доводи відповідачки щодо незастосування районним судом строку позовної давності апеляційний суд відхиляє, як необґрунтовані.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на всю суму боргу, визначену рішенням Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 08 квітня 2013 року є правомірним, оскільки грошове зобов`язання в даному випадку виникло у відповідачів саме з рішення суду, яким була стягнута наведена сума заборгованості.

Доводи апеляційної скарги стосовно пропуску позивачем строку позовної давності спростовуються матеріалами справи.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду у справі № 205/2480/19, якою було встановлено пропуск позовної давності із звернення до суду з позовом щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд не приймає, оскільки в даному випадку, штрафні санкції було стягнуто в межах встановленого законом та судовою практикою строку позовної давності.

Беручи до уваги наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, нарахованої відповідно до положень ст. 625 ЦК України. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді О.В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська