Справа № 461/460/23 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/2912/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

за участю секретаря: Гай О.О.

з участю: ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Приватного нотаріуса Волинської Людмили Василівни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В., реєстровий номер 64, укладений від її імені.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25 січня 2022 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності. Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В., реєстровий номер 64. Позивач стверджує, що договір укладено від її імені її сином ОСОБА_3 на користь її онуки - ОСОБА_4 , без її згоди. Позивач повідомила, що вона не уповноважувала свого сина ОСОБА_3 на укладення даного договору, ніколи не мала наміру продавати дану квартиру та жодних коштів від купівлі-продажу нерухомого майна вона не отримувала. Просила позов задоволити та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25.01.2022.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2023 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Волинської Людмили Василівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - відмовлено.

Вказане рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що 25 січня 2022 року без її згоди ОСОБА_3 укладено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 в користь його доньки ОСОБА_4 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В. реєстровий номер 64. Вказує, що дана квартира належала їй на праві приватної власності, жодного наміру відчужувати дану квартиру не мала, оскільки склала заповіт у користь свого онука. Всі оригінали документів на дану квартири знаходились та знаходяться у неї. Договір укладено від її імені ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 без її відома. Про укладення оскаржуваного договору довідалася 15.12.2022 коли отримувала свідоцтво про право на спадщину після смерті сина.

Вказує, що для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Така домовленість є доведеною і очевидною. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розбіжність волі довірителя та волевиявлення повіреного при укладенні договору.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Інші учасники справи в судове засідання не з"явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться без їхньої участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам повністю відповідає.

Матеріалами справи підтверджено, що на праві власності ОСОБА_1 перебувала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с.90, 92).

Встановлено, що ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 (а.с.107).

Довіреністю від 17.12.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уповноважила ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , володіти та розпоряджатися усім її майном, укладати всі передбачені законом правочини (договори), зокрема купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, приватизувати жилі будинки, квартири, земельні ділянки та інше рухоме та нерухоме майно, проводити розрахунки по укладених угодах, укладати усі правочини (договори), зміст яких відповідає вимог закону (а.с.98).

Також довіреністю від 13.01.2022 ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 , володіти та розпоряджатися усім її майном, укладати всі передбачені законом правочини (договори), зокрема купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, приватизувати жилі будинки, квартири, земельні ділянки та інше рухоме та нерухоме майно, а також подарувати будь - яке нерухоме та рухоме майно в тому числі земельні ділянки її онуці - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проводити розрахунки по укладених угодах, укладати всі правочини (договори), зміст яких відповідає вимог закону (а.с.27).

Між ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності, та ОСОБА_4 25 січня 2022 року укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Установлено, що продаж вчинено за 850000 грн, які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання договору (а.с.88-89).

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною другою статті 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК).

Частиною четвертою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК).

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною другою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається недійсним (ч.1 ст.232 ЦК).

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин у супереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють.

За положеннями статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст.239 ЦК).

Згідно з частиною першою статті 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ч.3 ст.244 ЦК).

Згідно з частиною першою статті 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Судом встановлено, що відповідно до довіреності, дії ОСОБА_3 , як представника здійснювалися в межах наданих йому повноважень, на підписання всіх передбачених законом правочинів (договорів) ОСОБА_1 як повіреному.

З довіреності вбачається, що ОСОБА_1 за власною волею було надано ОСОБА_3 право представляти її інтереси, в тому числі на відчуження майна.

Укладення договору купівлі-продажу, в ситуації коли від імені продавця діє представник (син позивача), саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем (донькою відповідача).

Доводи позивача про зловмисну домовленість відповідачів є безпідставними та не підтверджені жодним доказом у справі.

Твердження апелянта про те, що вона не отримала кошти від продажу нерухомого майна, суд відхиляє, оскільки показами свідків, які були допитані в суді першої інстанції, встановлено, що ОСОБА_1 отримала грошові кошти за спірним договором купівлі-продажу.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що немає законних підстав для визнання недійсним оспорюваного договору.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий

Судді