КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/1899/20 Головуючий у суді І інстанції: Мерзлий Л.В.
провадження №22-ц/824/5687/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Олійника В.І., Гаращенка Д.Р.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Бучанської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Симоненко Ірина Михайлівна, ОСОБА_3 про визнання договорів недійними,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року позивач звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла громадянка ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві. Спадкоємцем після померлої ОСОБА_4 стала її дочка - ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 березня 2018 року, виданим державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О., реєстраційний № 9-120. Згідно вказаного Свідоцтва позивач отримала у спадщину частину будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до рішення Виконавчого комітету Бучанської селищної ради народних депутатів № 305 від 23 грудня 1997 року, за домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , було закріплено у користування земельну ділянку, загальною площею 1844 кв.м., з яких за громадянкою ОСОБА_4 - 825 кв.м. З постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції Говорова П.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-440 від 04.07.2004 року, виданого Ірпінським міськрайонним судом вбачається: «.. ОСОБА_5 выделить 547 кв.м. земельного участка в постоянное пользование и 278 кв. м во временное пользование. Из 278 кв.м. участка, выделенного во временное пользование, 239 кв.м. выделить вдоль границы участка N? 32 размером 31 на 7,55 м и справа 1,5 на 2 метра. Часть излишков, площадью 39 кв.м., размером 13 м на 3 м. выделить со стороны улицы.»

Рішенням Бучанської селищної ради Київської області № 1501-53-IV від 28 жовтня 2005 року громадянці ОСОБА_4 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку, площею 825 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 .

Отже, позивач вказує про те, що прийнявши спадщину після смерті матері, ОСОБА_1 набула право на спадкування усіх прав та обов?язків, що належали їй, включно із правом користування відповідною земельною ділянкою та на продовження приватизації земельної ділянки. У той же час, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, частина земельної ділянки площею 1048 кв.м., на якій розташоване домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., реєстровий №1545, що підтверджується Інформаційною довідкою № 193420710 від 17 грудня 2019 року.

Позивачу не відомо, щоб померлою ОСОБА_4 за її життя вчинялися дії щодо погодження меж земельних ділянок суміжним землекористувачам, що є необхідною передумовою складання технічної документації для закінчення процедури приватизації земельної ділянки.

Також, наявність зареєстрованого права власності у ОСОБА_2 на земельну ділянку площею саме 1048 кв.м. призводить до порушення прав позивача, встановлених на підставі зазначеного вище рішення суду. Такий висновок виходить з того, що оскільки загальна площа земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 лишилася незмінною і складає 1844 кв.м., перебування у володінні суміжного землекористувача земельної ділянки площею 1048 кв.м. з математичної та технічної точки зору робить неможливим перебування у користуванні позивача земельної ділянки площею 825 кв.м..

Враховуючи положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, позивач вказувала на те, що договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., реєстровий № 1545, є недійсним та таким, що істотно порушує права позивача.

В заяві про збільшення позовних вимог позивач також зазначала про те, що в 2020 ОСОБА_1 , яка є спадкоємицею після ОСОБА_4 , стало відомо, що ОСОБА_6 отримала право власності на земельну ділянку, яку залишила у спадщину ОСОБА_3 .. Відповідно до технічної документації, яка надійшла від Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_4 не погоджувала меж земельної ділянки в 2007 році. В Акті встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 11.04.2007 року зазначено присутність суміжних користувачів земельних ділянок, але акт не містить жодного підпису суміжних землекористувачів, чиї права могли бути порушені при виділенні в натурі. Замість підпису осіб, які могли б підтвердити про обізнаність суміжних землекористувачів про проведення встановлення меж земельної ділянки в натурі, містить посилання на Протокол узгодження комісії від 11.04.2007 року, винесений Ірпінським відділом земельних ресурсів, яким надано дозвіл ОСОБА_7 на виготовлення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку 1043 кв.м. по АДРЕСА_1 без підпису суміжних землекористувачів, в тому числі і без погодження ОСОБА_4 , хоча на той час існувало також рішення Бучанської селищної ради від 28.10.2005 року про надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку, площею 825 кв.м. Вказує також про те, що Рішенням Виконавчого комітету Бучанської селищної ради народних депутатів №305 від 23.12.1997 року збільшено загальну площу існуючої земельної ділянки, що знаходиться в користуванні співвласників домоволодіння АДРЕСА_2 до 1844 кв.м. та закріплено розподіл між двома власниками домоволодіння та встановлено наступний розмір ділянок: за ОСОБА_4 встановлено 825 кв.м., за ОСОБА_6 - 1019 кв.м.. Розмір ділянки під домоволодінням не змінюється, проте змінюється розмір земельної ділянки, яка перебуває в користуванні ОСОБА_7 . Вказує про те, що про сам Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №925435, виданий на ім`я ОСОБА_7 на підставі рішення 12 сесії 5 скликання Бучанської міської ради від 26.06.2007 року №315-12-У йдеться в заочному рішенні Ірпінського міського суду від 15.12.2016 року. Рішення також містить посилання на те, що право власності на земельну ділянку померла ОСОБА_7 за життя оформити належним чином не встигла. Зазначає також про те, що відповідно до висновку інженера-землевпорядника, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , загальна площа земельної ділянки під домоволодінням по АДРЕСА_1 складає 1814 кв.м., після приватизації земельної ділянки з кадастровим номером 0:01:104:0040 площею 1048 кв.м., ОСОБА_1 залишається земельна ділянка площею 766 кв.м., що на 59 кв.м. менша, ніж закріплена рішенням Ірпінського народного суду Київської області від 05.08.87 (825 кв.м.).

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 01 листопада 2017, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., реєстровий №1545. Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯД №925435, виданий на ім`я ОСОБА_7 . Скасувати Рішення 12 сесії 5 скликання Бучанської міської ради від 26.06.2017 №315-12-У в частині передачі у власність земельної ділянки та видачі державного акту на ім`я ОСОБА_7 . Вирішити питання судових витрат.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2023 року відмовлено в задоволені позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги доводи представника відповідача, яка посилалась на технічну документацію і стверджувала, що відповідно до Акту встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 11.04.2007 року, ОСОБА_4 була обізнана про межі ділянки та погодила їх. Однак апелянт вказувала на те, що межі земельної ділянки відбулося без участі суміжних землекористувачів, ОСОБА_4 за свого життя не погоджувала межі, та була обізнана про збільшення земельної ділянки ОСОБА_7 ..

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказувала на те, що рішення Виконавчого комітету Бучанської селищної ради народних депутатів №305 від 23 грудня 1997 року збільшено загальну площу існуючої земельної ділянки, що знаходиться в користуванні співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 до 1844 кв.м. та закріплено розподіл між двома власниками домоволодіння та встановлено наступний розмір ділянок - за ОСОБА_4 встановлено 825 кв.м., за ОСОБА_6 - 1019 кв.м.. Розмір ділянки під домоволодінням не змінюється, проте змінюється розмір земельної ділянки, яка перебуває в користуванні ОСОБА_7 ..

Крім того зазначила, що у 2005 році, рішенням Бучанської селищної ради від 23 грудня 2005 року №160-56ІУ внесено зміни до рішення 18 сесії Бучанської селищної ради ХХІІІ скликання 1999 р. та надано дозвіл ОСОБА_7 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку, площею 1043 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд в АДРЕСА_1 , при цьому не вказано де саме має збільшитися розмір ділянки, з якої сторони та на скільки кв.м. Заява ОСОБА_7 такої інформації теж не містить.

Звернула увагу на те, що на 2 місяці раніше, тобто 28 жовтня 2005 року ця ж рада вже надала дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку, площею 825 кв.м. за тією ж адресою. Зазначала, що виходячи з норм діючого законодавства, практики землеустрою, земельна ділянка може надаватися для обслуговування житлового будинку (цілого), незалежно від кількості співвласників такого будинку. Лише у разі, якщо будинок розділено на окремі домоволодіння, надання земельної ділянки здійснюється окремо для кожного власника. При цьому окреме домоволодіння повинно мати окрему адресу.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що надана технічна документація не містить копії Рішення Бучанської селищної ради від 1999 року та інформації що Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_7 виготовлявся та видавався саме ОСОБА_7 ..

Зазначала, що про Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №925435 виданий на ім`я ОСОБА_7 на підставі рішення 12 сесії 5 скликання Бучанської міської ради від 26.06.2007 р. №315-12-У йдеться в заочному рішенні Ірпінського міського суду від 15 грудня 2016 року. В цьому ж рішення містить посилання, що право власності на земельну ділянку померла ОСОБА_7 за життя оформити належним чином не встигла, тож Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_7 вона не отримувала за життя.

12 лютого 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Задорожної Анастасії Петрівни, відмовити у задоволені апеляційної скарги.

У відзиву на апеляційну скаргу представник відповідача просила поновити строк на подачу відзиву як пропущеного з поважних причин, посилаючись на те, що апеляційну скаргу отримано 29.01.2024 року, що підтверджується трекінгом Укрпошти. Оскільки апеляційну скаргу було отримано поза встановленим судом строком, тому об'єктивно була відсутня можливість вчасно ознайомитись з нею, сформувати та направити апелянту та суду відзив.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського апеляційного суду від 12 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та роз'яснено учасникам справи їх право подати відзив на апеляційну скаргу до 26 січня 2024 року (а.с. 141 том 2).

Супровідним листом від 15 січня 2024 року направлено представнику відповідача - адвокату Задорожній А.П. копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги, зокрема на поштову адресу, а саме: АДРЕСА_3 (а.с. 143 том 2), вказані документи представник відповідача отримав 29.01.2024 року, що підтверджується поштовим зворотнім повідомленням (а.с. 157 том 2).

Суд апеляційної інстанції вважає наведені у відзиві обставини, як підставу пропуску строку поважними та приходить до висновку про поновлення строку представнику ОСОБА_2 - адвокату Задорожній А.П. для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказувала на те, що в апеляційній скарзі позивачка не навела жодних аргументів, підтвердженими доказами, щодо не дотримання загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, щодо оскаржуваного договору дарування.

Вважає твердження позивача щодо недійсності договору дарування грунтується лише на припущеннях, а апеляційна скарга не містить належного обгрунтування недотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу також зазначала, що право на звернення до суду щодо оскарження розміру земельної ділянки або її меж ОСОБА_4 виникло після підписання акту становлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 17.04.2007 року і відповідно припинилось зі спливом строку давності в 3 роки, тобто 17.04.2010 року. Тому представник відповідача вважає, що до складу спадщини, яку отримала ОСОБА_1 , право на оскарження меж землекористування не входило.

16 лютого 2024 року надійшло клопотання від позивачки ОСОБА_1 , в якому просила відмовити представнику відповідача - адвокату Задорожній А.П. у поновленні строку на надання відзиву на апеляційну скаргу та повернути його відповідачу (а.с. 181-206 том 2).

Клопотання позивачки обгрунтоване тим, що вважає підстави наведені представником відповідача для поновлення строку на подачу відзиву на апеляційну скаргу безпідставними, оскільки ухвалою апеляційного суду від 12.01.2024 року учасникам справи надано строк подачі відзиву до 26 січня 2024 року. Зазначила, що з трекінгу Укрпошти, що додано до відзиву, апеляційна скарга з додатками та ухвалою були доставлені на відділення Укрпошти 03061 18 січня 2024 року, з вказаного відділення пошти відповідач забрав поштове відправлення лише 29 січня 2024 року, тобто 11 днів лист суду перебував на поштовому відділенні. Вказані обставини, на переконання позивачки, є небажанням відповідача отримувати пошту у відділенні, тому наведені представником відповідача доводи щодо поновлення строку на подачу відзиву не можна визнати поважною причиною пропуску строку.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дане клопотання позивачки не підлягає задоволенню, з огляду на те, що представник відповідача отримав копію ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційну скаргу 29.01.2024 року, що підтверджується поштовим зворотнім повідомленням. Відзив на апеляційну скаргу представник відповідача надіслав до суду апеляційної інстанції засобами поштового зв`язку 06.02.2024 року, який надійшов до суду 12.02.2024 року (а.с. 168-177 том 2). Суд апеляційної інстанції зазначає, що відзив на апеляційну скаргу подано протягом 8 діб з дня отримання апеляційної скарги та ухвали про відкриття апеляційного провадження, що свідчить про бажання сторони відповідача скористатись своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. Тому суд апеляційної інстанції вважає, що вказані доводи позивача безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем не надано жодного доказу, який підтверджував би її доводи про те, що оспорюваний договір дарування не відповідає вимогам Закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 925435, виданий на ім`я ОСОБА_7 та скасування рішення 12 сесії 5 скликання Бучанської міської ради від 26.06.2017 року № 315-12-У в частині передачі у власність земельної ділянки та видачі державного акту на ім`я ОСОБА_7 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що в акті погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі зазначено, що межі в натурі проходять по загорожі, вказане свідчить про те, що ОСОБА_4 ще в 2007 році знала про обсяг земельної ділянки ОСОБА_6 та з того часу не оскаржила даний факт, а також не оскаржила протокол узгоджувальної комісії від 11.04.2007 року, а отже не вбачала порушення свого права, оскільки ОСОБА_6 не збільшувала розмір своєї ділянки, а фактично документально закріпила обсяг своєї земельної ділянки, що був у неї в користуванні.

Такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Бучанської селищної ради народних депутатів № 305 від 23 грудня 1997 року, за домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , було закріплено у користування земельну ділянку, загальною площею 1844 кв.м., з яких за громадянкою ОСОБА_4 - 825 кв.м., а ОСОБА_6 - 1019 кв.м. (а.с. 5 том 1).

Відповідно до постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції Говорова П.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-440 від 04.07.2004 року, виданого Ірпінським міськрайонним судом вбачається: «.. ОСОБА_5 выделить 547 кв.м. земельного участка в постоянное пользование и 278 кв.м. во временное пользование. Из 278 кв.м. участка, выделенного во временное пользование, 239 кв.м. выделить вдоль границы участка N? 32 размером 31 на 7,55 м и справа 1,5 на 2 метра. Часть излишков, площадью 39 кв.м., размером 13 м на 3 м. выделить со стороны улицы.» (а.с. 6-7 том 1).

Рішенням Бучанської селищної ради Київської області № 1501-53-IV від 28 жовтня 2005 року, громадянці ОСОБА_4 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку, площею 825 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 (а.с. 8 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла громадянка ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с. 9 том 1).

Спадкоємцем після померлої ОСОБА_4 стала її дочка - ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07 березня 2018 року, виданим державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Праведник Н.О., реєстраційний № 9-120 (а.с. 10 том 1).

Відповідно до Акту встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 17.04.2007 року для погодження виготовлення технічної документації ОСОБА_7 , зазначено присутність суміжних користувачів земельних ділянок, але акт не містить жодного підпису суміжних землекористувачів, чиї права могли бути порушені при виділені в натурі (а.с. 145 том 1).

Відповідно до Протоколу узгодження комісії від 11.04.2007 року, винесений Ірпінським відділом земельних ресурсів, надано дозвіл ОСОБА_7 на виготовлення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку 1043 кв.м. по АДРЕСА_1 без підпису суміжних землекористувачів, в тому числі і без погодження ОСОБА_4 (а.с. 147 том 1).

Згідно Рішення Ради від 23 грудня 2005 року № 1607-56-ІУ надано дозвіл ОСОБА_7 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку, площею 1043 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (а.с. 143 том 1).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 0,1048 га за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 202 том 2).

З пояснень сторін в суді апеляційної інстанції, судом встановлено, що ОСОБА_4 2006 року подавала позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою до ОСОБА_7 . Зазначений позов залишений без розгляду 2007 року.

З ухвал суду, що надані сторонами, вбачається, що ОСОБА_8 не погоджувалась з парканом що був встановлений ОСОБА_7 , та просила привести межі земельної ділянки відповідно до рішення суду, яким був визначений порядок користування земельною ділянкою.

Також встановлено, що померла ОСОБА_4 знаючи про порушення своїх прав у 2007 році не зверталась до суду щодо оскарження рішення ради та державного акту виданої ОСОБА_7 ..

Встановлено, що оспорюваним договором дарування від 01.11.2017 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_9 прийняла у дар належну ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,1048 гектарів, кадастровий номер :01:104:0040, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/7116/16-ц від 15.12.2016.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/7116/16-ц від 15.12.2016 року визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,1048 га, кадастровий номер :01:104:0040, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення суду набрало законної сили 01.06.2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідн до п. «г» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у позові, разом з цим не погоджується з мотивами викладених судом першої інстанції з наступних підстав.

ОСОБА_7 за рішенням суду від 05.08.1987 року про визначення порядку користування земельною ділянкою, виділено у постійне користування 653 кв.м., а надлишок в тимчасове користування 366 кв.м., а ОСОБА_4 547 кв.м. в постійне користування та 278 кв.м. в тимчасове користування (а.с. 154-155 том 1).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Бучанської селищної ради від 23.12.2005 року ОСОБА_7 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку, площею 1043 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

Технічну документацію на земельну ділянку ОСОБА_7 було затверджено 26.06.2007 року рішенням Бучанської міської ради № 315-12-V.

В державному акті зазначено, що ОСОБА_7 власник земельною ділянкою площею 1048 кв.м..

Померла ОСОБА_4 не погоджувала межі оспорюваної земельної ділянки, оскільки з копії технічної документації від 2007 року, в акті становлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 17.04.2007 року не містить підпису суміжних землекористувачів, чиї права могли бути порушені при виділені земельної ділянки в натурі (а.с. 145 том 1). В протоколі зазначено, що межа з ОСОБА_4 встановлена рішенням суду, та комісія виходить з фактичної межі. Разом з цим в цей час перебував спір за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 щодо усунення перешкод у користуванні земельної ділянки.

Отже суд апеляційної інстанції вважає, що при затвердженні проектної документації на землю ОСОБА_7 та прийнятті рішення радою були порушені права ОСОБА_4 , оскільки її земельна ділянка була зменшена.

Тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що земельні права ОСОБА_4 були порушені.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, та не заперечувалось учасниками справи, що в листопаді 2007 року ОСОБА_4 подала позов до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 та просила зобов`язати ОСОБА_7 встановити паркан відповідно встановленого порядку користування земельною ділянкою за рішенням суду від 05 серпня 1987 року. У зв`язку з чим слід дійти висновку, що ОСОБА_4 була обізнана про збільшення розміру земельної ділянки ОСОБА_7 ..

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що право на звернення до суду щодо оскарження розміру земельної ділянки або її меж ОСОБА_4 виникло з моменту коли остання дізналась про порушення свого права, тобто з 2007 року та припинилось зі спливом строку позовної давності 2010 року.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що за договором дарування від 01.11.2017 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_9 прийняла у дар належну ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,1048 га, кадастровий номер 601:104:0040, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15.12.2016 року у справі № 367/7116/16-ц.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15.12.2016 року у справі № 367/7116/16-ц, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,1048 га, кадастровий номер 601:104:0040, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка обізнана про наявність заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15.12.2016 року у справі № 367/7116/16-ц, оскільки ОСОБА_1 09.12.2020 року подавала апеляційну скаргу на вказане рішення, за розглядом якої ухвалою Київського апеляційного суду від 01.06.2021 року апеляційне провадження було закрито.

За результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 01.06.2021 року у справі № 367/7116/16-ц, постановою Верховного Суду від 23.12.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 за життя не приватизувала свою земельну ділянку.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що матір позивачки - ОСОБА_4 з квітня 2007 року була обізнана з розміром земельної ділянки, що перебувала у користуванні ОСОБА_7 , даний факт не оскаржувала, зокрема не оскаржила протокол узгоджувальної комісії від 11.04.2007 року, рішення ради та державний акт на землю ОСОБА_7 , а тому фактично погоджувалась з таким розміром. Строк позовної давності закінчився в квітні 2010 року, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що земельні права ОСОБА_4 були порушені, остання померла у 2015 році, за її життя сплив строк позовної давності (у квітні 2010 року), що є підставою для відмови у позовних вимогах. Її дочка - позивачка з 2007 року також знала про порушені земельні права матері, однак тривалий час не звертались до суду, оскільки не знали спадкоємців ОСОБА_7 .. Зазначені пояснення позивач надіслав в суді апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, однак з інших, ніж це зазначено судом першої інстанції, підстав.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2023 року підлягає зміні в частині правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину, в редакції цієї постанови.

В іншій частині залишити рішення без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «04» березня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник