КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1479/2024
Справа № 2-5471/11
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 лютого 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Галась І.А., постановлену в м. Київ 13 жовтня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою, просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 2-5471 від 12 жовтня 2011 року, виданий Деснянським районним судом м. Києва, в зв`язку з відсутністю обов`язку боржника.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, звертав увагу, що при ухваленні рішення про стягнення аліментів від 05 жовтня 2011 року судом було допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць, для чого стягувачу було видано 12 жовтня 2011 року виконавчий лист № 2-5471 до набрання рішенням законної сили 16 жовтня 2011 року.

Наголошував, що виконавчий лист було видано саме для виконання рішення в межах суми платежу за один місяць, що вбачається зі змісту самого виконавчого листа і з тієї обставини, що він був виданий судом до набрання рішенням законної сили. Даний виконавчий лист було пред`явлено до виконання 18 липня 2014 року та органом примусового виконання рішень відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, є підстави вважати, що виданий 12 жовтня 2011 року судом виконавчий лист № 2-5471 призначений та є підставою саме для негайного виконання рішення і саме в межах платежу за один місяць, а не за весь період стягнення аліментів.

За таких обставин, виникли правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 аліментів в сумі платежу за один місяць, і після виконання такого зобов`язання виданий судом 12 жовтня 2011 року виконавчий лист № 2-5471 має вважатися таким, що був виконаний в повному обсязі. Такі обставини не позбавляють стягувача права отримати після набрання рішенням законної сили виконавчий лист в суді першої інстанції для виконання рішення в межах всього періоду стягнення. Однак виконання виконавчого документа, який був виданий судом до набрання рішенням законної сили, для стягнення суми платежу аліментів за один місяць, з метою стягнення з ОСОБА_1 аліментів за весь період, зазначений в судовому рішенні, є незаконним і необґрунтованим, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Вказував, що станом на 15 квітня 2015 року ОСОБА_1 перед стягувачем було повністю погашено заборгованість зі сплати аліментів шляхом здійснення грошового переказу на рахунок стягувача та передання готівкових коштів на утримання дитини нарочно, що підтверджується квитанцією від 15 квітня 2015 року та розпискою стягувача від 15 квітня 2015 року, тим самим ОСОБА_1 виконав повністю виконавчий лист від 12 жовтня 2021 року № 2-5471 в межах стягнення платежу за один місяць. Однак орган примусового виконання рішення продовжує стягнення аліментів та нарахування заборгованості за весь період утримання дитини, застосовуються заходи виконання рішення, такі як накладення штрафу, встановлення обмеження у праві виїзду за кордон, у праві керування транспортними засобами, накладено арешти на рахунки та майно боржника, що можуть бути накладені виключно після виникнення суми заборгованості зі сплати аліментів, що перевищує 4 місячні платежі відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Наводив зміст п. 1 ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 368 ЦПК України в редакції, чинній на момент набрання рішенням законної сили, вказував, що за таких положень законодавства вбачається, що законодавець обмежив строк негайного виконання рішень у справах про стягнення аліментів у один місяць, а тому подальше стягнення аліментів має проводитись на підставі виконавчого документа, що видається стягувачу після набрання рішенням законної сили, а не в порядку негайного виконання рішення в межах місячного платежу.

Відзивів на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.

В судове засідання 28 лютого 2024 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися шляхом направлення судових повісток-повідомлень на відомі суду поштові адреси, а представник відповідача - на електронну адресу та засобами телефонного зв`язку, про що секретарем судового засідання складено телефонограму.

Представник відповідача ОСОБА_2 прибула до суду для розгляду справи, однак в подальшому подала клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із затримкою судового засідання.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Справа перебуває в провадженні апеляційного суду з 30 листопада 2023 року і подальше відкладення розгляду справи призведе до невиправданого затягування судового розгляду.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, визнавши клопотання про відкладення розгляду справи необґрунтованим, при цьому в апеляційній скарзі стороною відповідача вже викладені її доводи, відтак відсутність представника відповідача під час розгляду апеляційної скарги судом жодним чином не порушує процесуальні права відповідача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2011 року в справі № 2-5471 позов ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини усіх видів доходу, починаючи з 01 вересня 2011 року до досягнення дитиною повноліття, допущено рішення до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць згідно ст. 367 ЦПК України (а. с. 10).

12 жовтня 2011 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист, в якому зазначено, що суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини усіх видів доходу, починаючи з 01 вересня 2011 року до досягнення дитиною повноліття; в графі «Рішення суду набрало законної сили» зазначено, що відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню (а. с. 20).

Постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві від 21 липня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Деснянським районним судом м. Києва 12 жовтня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини (а. с. 26).

Постановами заступника начальника Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 02 травня 2018 року у ВП № НОМЕР_1 встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, у праві керування транспортними засобами в зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів у сукупному розмірі за період з 01 вересня 2011 року по 01 травня 2018 року в сумі 137540,78 грн., що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців (а. с. 28 - 29).

Постановою заступника начальника Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 05 вересня 2018 року у ВП № НОМЕР_1 накладено штраф у розмірі 50 % від 151497,03 грн., що складає 75748,52 грн. в зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки (а. с. 27).

Постановою заступника начальника Оболонського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 08 квітня 2020 року у ВП № НОМЕР_1 арештовано кошти боржника у межах суми звернення стягнення в розмірі 208161,28 грн. на підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення боржником не виконано (а. с. 30).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Оболонського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 07 серпня 2023 року, розмір заборгованості ОСОБА_1 з вересня 2011 року станом на 01 серпня 2024 року складає 339110,83 грн.; в квітні 2015 року боржником було сплачено єдиним платежем 51210,30 грн. (а. с. 21 - 22).

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою, просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 2-5471 від 12 жовтня 2011 року, виданий Деснянським районним судом м. Києва, посилаючись на те, що стягнення з боржника аліментів за весь період утримання дитини на підставі виконавчого листа, виданого судом для виконання рішення в межах суми платежу за один місяць є незаконним та безпідставним, і станом на 15 квітня 2015 року ним було повністю погашено заборгованість зі сплати аліментів шляхом здійснення грошового переказу на рахунок позивача та передання готівкових коштів на утримання дитини нарочно позивачу.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних доказів припинення зобов`язань ОСОБА_1 за судовим рішенням від 05 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України рішення є обов`язковим до виконання, при цьому наведені боржником обставини не підпадають під передбачені законом підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції у взаємозв`язку з доводами апеляційної скарги і фактичними обставинами справи, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом ч. 2 ст. 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню як повністю, так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовують свою заяву можуть бути наслідком як повного, так і часткового визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного, так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 та від 30 жовтня 2019 року у справі справа № 686/5252/17.

Як на підставу визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 посилався на матеріально-правові підстави, а саме відсутність обов`язку боржника у вигляді аліментів за один місяць, як суми платежу, допущеної судом до негайного виконання.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами заяви та апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого з самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України (в редакції, чинній станом на час ухвалення рішення та видачі виконавчого документа) суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Згідно ч. 1, 2 ст. 368 ЦПК України (в редакції, чинній станом на час ухвалення рішення та видачі виконавчого документа) питання, пов`язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист. Якщо на підставі ухваленого рішення належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, або якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів чи проти кількох відповідачів, суд має право за заявою стягувачів видати кілька виконавчих листів, точно зазначивши, яку частину рішення треба виконати за кожним виконавчим листом.

Згідно ч. 3, 4 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» негайному виконанню підлягають рішення: 1) про стягнення аліментів, заробітної плати в межах платежів, вирахуваних за один місяць, а також про стягнення усієї суми боргу за такими виплатами, якщо рішенням передбачено її негайне стягнення; 2) про поновлення на роботі чи на попередній посаді незаконно звільненого або переведеного працівника; 3) в інших випадках, якщо негайне виконання передбачено законом і про це зазначено у виконавчому документі. У разі якщо рішення підлягає негайному виконанню, державний виконавець відкриває виконавче провадження не пізніше наступного робочого дня після надходження документів, зазначених у статті 17 цього Закону, і невідкладно розпочинає його примусове виконання.

Виходячи з системного тлумачення наведених вимог закону, видача другого виконавчого листа (в частині за весь період стягнення аліментів) за судовим рішенням після набрання ним законної сили та окреме пред`явлення його до виконання положеннями процесуального закону не передбачена.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що виданий 12 жовтня 2011 року судом виконавчий лист № 2-5471 призначений та є підставою саме для негайного виконання рішення, та саме в межах платежу за один місяць, а не за весь період стягнення аліментів, зводяться лише до тлумачення норм права на розсуд ОСОБА_1 і не мають правового підґрунтя, а відтак відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

В зв`язку з вищевикладеним, є необґрунтованими та не приймаються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що оскільки стягувачем не було пред`явлено до примусового виконання виконавчий лист, виданий після набрання рішенням законної сили про стягнення з ОСОБА_1 аліментів за весь період стягнення, до досягнення дитиною повноліття, то є відсутніми правові підстави проводити таке примусове стягнення в межах виконання виконавчого листа, виданого для негайного виконання в межах місячного платежу аліментів.

Апеляційний суд при прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09 листопада 2004 року у справі «Науменко проти України», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції правильно виходив із того, що рішення суду в даній справі боржником виконано не було, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Судом першої інстанції обгрунтовано звернуто увагу, що розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 07 серпня 2023 року, наданого державним виконавцем, підтверджується відсутність здійснення будь-яких виплат ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини за період з травня 2015 року по липень 2023 року.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Викладені ОСОБА_1 обставини щодо невиконання рішення суперечать основним принципам права, інтересам дитини і до уваги апеляційним судом не приймаються, у протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права, та беззаперечне порушення інтересів дитини, на утримання якої стягуються аліменти.

Відтак, оскільки судом не встановлено ні юридичних, ні фактичних обставин, які свідчили б про те, що виконавчий лист видано помилково та/або обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, апеляційний суд погоджується з обґрунтованими висновками суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Дані висновки суду першої інстанції не спростовано доводами апеляційної скарги, що зводяться до повторного викладення обставин справи, яким судом першої інстанції надано належної оцінки.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права і невідповідність висновків суду обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду першої інстанції та не можуть бути підставою для її скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.