ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 1308/1048/2012

провадження № 61-11573св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: виконавчий комітет Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області, ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Дублянська міська рада Жовківського району Львівської області, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник, - опікун ОСОБА_3 , на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області, у складі судді Котормус Т. І., від 28 грудня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О., від 30 червня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області, ОСОБА_4 , правонаступником якого є

ОСОБА_2 , в якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд:

- визнати недійсним рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради № 71 від 30 травня 2000 року про передачу земельної ділянки,

площею 0,1573 га, в домоволодінні будинку

АДРЕСА_1 ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю № 1008 від 03 липня 2000 року, оформлений на ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним видане ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на магазин промислових та продуктових товарів, загальною площею 161,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати реєстрацію права власності на цей магазин;

- визнати недійсним рішення Дублянської міської ради № 8 від 05 червня 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в АДРЕСА_1 (ПП ОСОБА_5 )»;

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0250 га, в АДРЕСА_1 , що виданий ОСОБА_4 для обслуговування магазину.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 2000 року ОСОБА_4 став власником будинку АДРЕСА_1 , який до цього з 1998 року належав ОСОБА_1 .

3. 17 лютого 2000 року ухвалою Жовківського районного суду було накладено арешт на спірний будинок та заборонено ОСОБА_4 проводити будь-які дії щодо будинку. Під час дії цієї ухвали про забезпечення позову ОСОБА_4 було приватизовано земельну ділянку, що виділена для обслуговування будинку, площею 0,1573 га, з яких: 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0573 га для ведення особистого підсобного господарства.

4. В подальшому рішенням суду спірний будинок було повернуто

ОСОБА_1 із незаконного володіння ОСОБА_4 , проте існування права власності відповідача на земельну ділянку під будинком перешкоджає позивачу вільно користуватися своєю власністю. Крім того, на неправомірно приватизованій земельній ділянці відповідач побудував магазин та отримав свідоцтво про власності на нього.

5. Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області

від 09 листопада 2011 року закрито провадження у справі в частині вимог про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради № 71 від 30 травня 2000 року та рішення Дублянської міської ради № 8

від 05 червня 2009 року.

Інформація про рух справи в судах

6. Рішенням Жовківського районного суду Львівської області

від 04 червня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Суд першої інстанцій виходив з необґрунтованості позовних вимог.

7. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсним державного акта на право приватної власності на землю від 03 липня

2000 року, оформленого на ОСОБА_4 , скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким визнано недійсним вказаний державний акт. В решті рішення районного суду залишено без змін.

8. Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку на підставі судового рішення, а тому має право на передачу йому у власність і земельної ділянки, на якій цей будинок розташований.

9. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року рішення Жовківського районного суду Львівської області від 04 червня 2014 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

10. Колегія суддів частково погодилась з висновками апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог, проте вказала, що апеляційний суд неправильно встановив розмір земельної ділянки, на яку має право позивач, а місцевий суд не встановив дійсних обставин справи, не визначився з характером спірних правовідносин, не уточнив позовних вимог, не встановив у який спосіб підлягає захисту порушене право позивача, не роз`яснив права на призначення експертизи для встановлення дійсного розміру земельної ділянки.

11. Під час нового розгляду справи ОСОБА_1 остаточно сформулював позовні вимоги та просив суд:

- припинити право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить

ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:003:0065;

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1573 га, № 1008 від 03 липня 2000 року;

- визнати недійсним рішення Дублянської міської ради № 8 від 05 червня 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в АДРЕСА_1 »;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0250 га, в АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_4 , кадастровий номер :01:003:0049;

- визнати недійсним земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0323 га, кадастровий номер :01:003:0064;

- визнати свідоцтво про право власності на магазин недійсним та скасувати реєстрацію права власності.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

12. Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області

від 28 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 30 червня 2023 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ-Д-1008 від 03 липня 2000 року, виданий на ім`я ОСОБА_4 , в частині земельної ділянки, площею 0,1000 га, переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0065.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

13. Суд першої інстанцій, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що до ОСОБА_1 з моменту набуття права власності на будинок АДРЕСА_1 перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок та земельну ділянку, яка є необхідною для його обслуговування. Досліджуючи питання розміру земельної ділянки, право на яку має позивач, суд дійшов висновку, що розмір такої земельної ділянки становить 0,1000 га.

14. Інша частина спірної земельної ділянки не належить до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

15. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник, - опікун ОСОБА_3 , просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

16. 01 серпня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник, - опікун ОСОБА_3 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області

від 28 грудня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 30 червня 2023 року.

17. Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у серпні 2023 року надійшли до Верховного Суду.

18. Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

19. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 128/2949/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 913/661/17,

від 06 березня 2019 року у справі № 914/2687/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 910/20774/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 127/9859/14,

від 17 лютого 2021 року у справі № 149/2528/18 (пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України).

20. Вказує, що ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, однак суди попередніх інстанцій не з`ясували на якій земельній ділянці розташовані літня кухня, сарай, вбиральня, в той час як на місці сараю, фактично шляхом його реконструкції, відповідачем збудовано магазин.

21. Зауважує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норми ЗК України чинні на момент набуття позивачем права власності на житловий будинок, тобто ЗК України в редакції 1990 року, який не вимагав від особи, якій перейшло право власності на житловий будинок отримувати документ, що посвідчує право на земельну ділянку, встановлювати межі земельної ділянки в натурі на місцевості.

22. Стверджує, що попередньому власнику, у якого він придбав будинок, було передано у власність земельну ділянку, площею 0,1400 га.

23. Звертає увагу, що межа належної відповідачу земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства проходить по мощенню будинку, який має три поверхи, що є явно недостатнім для його обслуговування. Також і межа земельної ділянки з цільовим призначенням для комерційного використання проходить поруч з будинком, що унеможливлює користування гаражем в будинку для заїзду на транспортному засобі.

24. Зазначає, що суди попередніх інстанцій не виконали вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 10 лютого 2016 року, в частині роз`яснення позивачу права на призначення експертизи та створення необхідних умов для всебічного і повного дослідження обставин справи.

25. Вважає, що в даному випадку рішення суду про задоволення позову в частині визнання недійсним державного акта без задоволення позовної вимоги про припинення права власності на відповідну земельну ділянку не є ефективним способом захисту порушеного права.

26. Також зазначає, що апеляційним судом було необґрунтовано відмовлено у задоволенні та залишено без розгляду і повернуто п`ять клопотань про відвід складу суду.

27. Крім того, апеляційним судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ПАТ «ПроКредит Банк», в іпотеку якому було передано спірну земельну ділянку, площею 0,0250 га, з кадастровим номером :01:003:0049.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

28. У грудні 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, доводи якого не можуть бути враховані касаційним судом, оскільки відзив подано з пропуском строку, встановленого в ухвалі про відкриття касаційного провадження, при цьому заявник не порушує питання для продовження строку на подання відзиву.

Фактичні обставини справи встановлені судами

29. Відповідно до копії рішення виконкому Дублянської міської ради народних депутатів № 34 від 15 лютого 1990 року ОСОБА_6 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на закріпленій земельній ділянці на

АДРЕСА_1 .

30. Суди встановили, що зазначене рішення виконкому від 15 лютого

1990 року не містить будь-яких розмірів «закріпленої земельної ділянки», а також правового статусу такого «закріплення».

31. Згідно з актом прийняття в експлуатацію індивідуального будівництва, затвердженого рішенням виконкому Дублянської міської Ради народних депутатів № 193 від 25 грудня 1995 року, будівництво здійснено на земельній ділянці, площею 1 410 кв. м, яка фактично знаходиться в користуванні ОСОБА_6 , який помер у 1995 році.

32. Відповідно до рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради № 81 від 30 вересня 1997 року ОСОБА_7 передано у власність земельну ділянку, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 .

33. Цим же рішенням зобов`язано ОСОБА_7 оформити державний акт, який підтверджує право приватної власності на землю.

34. Згідно з договором купівлі-продажу від 30 липня 1998 року

ОСОБА_7 продала ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

35. Відповідно до довідки-характеристики № 1600 від 07 вересня 1998 року, житловий будинок з господарськими будівлями, придбаний 30 липня

1998 року ОСОБА_1 , розташований на земельній ділянці, площею

1 410 кв. м, крім того - лишки кв. м (рішення виконкому Дублянської міської Ради народних депутатів № 34 від 15 лютого 1990 року).

36. 05 листопада 1998 року ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі доручення, продав вказаний будинок ОСОБА_9 , в інтересах якої на підставі доручення діяла ОСОБА_10 .

37. 07 лютого 2000 року ОСОБА_9 , яка діяла через представника ОСОБА_8 , продала вказаний будинок ОСОБА_4 .

38. У договорах купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями відсутні відомості щодо земельної ділянки, на якій розташоване відчужуване нерухоме майно.

39. Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ-Д-1008 від 03 липня 2000 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради № 71 від 30 травня 2000 року, ОСОБА_4 був власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,1573 га, з яких: 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0573 га для ведення особистого підсобного господарства.

40. Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 19 липня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 квітня 2005 року та ухвалою Верховного Суду України від 28 квітня

2006 року, позов ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_1 задоволено та визнано недійсним доручення ОСОБА_1 , видане ОСОБА_8 , визнано недійсними договори купівлі-продажу спірного будинку від 05 листопада

1998 року та від 07 лютого 2000 року, зобов`язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_2 .

41. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ЯЖ № 581470 від 11 вересня 2009 року, виданим ОСОБА_4 на підставі рішення Дублянської міської ради від 05 червня 2009 року № 8, останній був власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,025 га, для обслуговування магазину.

42. За інформацією Державного земельного кадастру, ОСОБА_4 був власником таких земельних ділянок:

- кадастровий номер :01:003:0065 площею 0,1 га, в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- кадастровий номер :01:003:0064 площею 0,0323 га, в

АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства;

- кадастровий номер :01:003:0049 площею 0,025 га, в

АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі,.

43. За ОСОБА_4 було зареєстроване право власності на магазин, площею 161,4 кв. м, по АДРЕСА_1 .

44. Постановою Жовківського районного суду Львівської області

від 25 березня 2013 року в адміністративній справі № 444/48/13-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду

від 17 березня 2014 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про визнання противоправними та скасування рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради № 71 від 30 травня 2000 року та рішення Дублянської міської ради № 8 від 05 червня 2009 року.

45. Вказаними судовими рішеннями у справі № 444/48/13-а встановлено, що рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради № 71

від 30 травня 2000 року «Про передачу громадянам земельних ділянок в приватну власність та постійне користування» та рішення Дублянської міської ради № 8 від 05 червня 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в АДРЕСА_1 » винесені у відповідності до законодавства, чинного на момент їх прийняття та в межах повноважень органу місцевого самоврядування.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

46. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

47. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

48. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

49. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16

ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

50. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

51. Відповідно до статті 30 ЗК України від 18 грудня 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

52. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

53. За змістом статті 67 ЗК України від 18 грудня 1990 року громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

54 . Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

55. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

56. Відповідно до статті 377 ЦК України в редакції, яка була чинною з

01 січня 2004 року до 10 грудня 2009 року, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

57. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

58. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

59. Передаючи справу на новий розгляд, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 10 лютого 2016 року вказав, зокрема, на необхідність встановлення дійсного розміру земельної ділянки, на яку має право позивач.

60. У розглядуваній справі суди попередніх інстанцій, врахувавши вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правильно виходили з того, що до ОСОБА_1 з моменту набуття права власності на будинок АДРЕСА_1 перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок та яка є необхідною для його обслуговування.

61. Досліджуючи питання розміру земельної ділянки, право на яку має позивач, суди попередніх інстанцій з врахуванням статей 30, 67 ЗК України

від 18 грудня 1990 року, статті 120 ЗК України від 25 жовтня 2001 року правильно вказали, що розмір такої земельної ділянки становить 0,10 га, а решта земельної ділянки не є ділянкою для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

62. Доводи заявника про те, що попередньому власнику житлового будинку, у якого ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу

від 30 липня 1998 рокупридбав нерухоме майно, відповідно до рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради № 81 від 30 вересня 1997 року було передано у власність земельну ділянку, площею 0,14 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, є безпідставними, враховуючи наступне.

63. Відповідно до статті 22 ЗК України від 18 грудня 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

64. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

65. За приписами статті 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року (дію статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету № 15-92 від 26 грудня 1992 року згідно з Декретом № 15-92 від 26 грудня

1992 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

66. Відповідно до статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92

від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» сільським, селищним, міським радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України.

67. Згідно з статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92

від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

68. Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2020 року у справі

№ 344/15256/17, враховуючи приписи Декрету Кабінету Міністрів України

№ 15-92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», вказав, що рішення міської ради про передачу у власність земельної ділянки саме по собі не є правовстановлюючим документом, а лише створює правову підставу для оформлення речового права на землю у встановленому законодавством порядку.

69. Документом, що посвідчує право власності на землю, зокрема на час прийняття виконавчим комітетом Дублянської міської ради рішення № 81

від 30 вересня 1997 року, був державний акт на право власності на земельну ділянку.

70. Такий документ ОСОБА_7 не видавався, а тому посилання позивача на те, що спірна земельна ділянка належала попередньому власнику будинку на праві власності, а у подальшому це право перейшло до нього, є необґрунтованими, оскільки ні ОСОБА_7 , ні

ОСОБА_1 не отримали документів, які б посвідчували їх право власності на земельну ділянку, зокрема у більшому розмірі, ніж це було передбачено статтею 67 ЗК України від 18 грудня 1990 року.

71. Також такий документ не видався і ОСОБА_6 на час отримання ним дозволу на будівництва спірного будинку та у подальшому прийняття в експлуатацію індивідуального будівництва.

72. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 562/2001/13-ц.

73. Колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не встановили на якій земельній ділянці розташовані господарські споруди, а саме: літня кухня, сарай, вбиральня, оскільки за змістом рішення Жовківського районного суду Львівської області від 19 липня 2004 року ОСОБА_4 було зобов`язано повернути ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_1 та відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 15 вересня 2005 року було зареєстровано право власності на житловий будинок.

74. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 як власник житлового будинку не може бути позбавлений можливості реалізувати свій інтерес в оформленні права саме на ту частину земельної ділянки, на якій розташований належний йому будинок та яка є необхідною для його обслуговування,у визначеному судами попередніх інстанцій розмірі, а саме 0,10 га, шляхом звернення із відповідною заявою до органу місцевого самоврядування, який уповноважений розпоряджатися землями в межах населеного пункту.

75. Доводи касаційної скарги щодо невиконання вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 10 лютого 2016 року, в частині роз`яснення позивачу права на призначення експертизи та створення необхідних умов для всебічного повного дослідження обставин справи, є неспроможними, з огляду на те, що заявник був обізнаним зі змістом цієї ухвали, однак під час розгляду справи у суді першої інстанції не заявив відповідного клопотання, а також не надав висновку експерта, проведеного за його замовлення у порядку, передбаченому статтею 106 ЦПК України.

76. Згідно з частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

77. Заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв законний представник, - опікун ОСОБА_3 , про відвід складу суду були вирішені апеляційним судом у передбаченому процесуальним законом порядку.

78. Незалучення апеляційним судом до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, -

ПАТ «ПроКредит Банк», в іпотеку якому було передано спірну земельну ділянку, площею 0,0250 га, з кадастровим номером :01:003:0049, не призвело до неправильного вирішення справи по суті, а крім того

ОСОБА_1 не уповноважений на представництво інтересів вказаного банку у розглядуваній справі.

79. Посилання заявника на те, що в даному випадку рішення суду про визнання недійсним державного акта без задоволення позовної вимоги про припинення права власності на відповідну земельну ділянку є неефективним способом захисту порушеного права, є необґрунтованими.

80. Колегія суддів враховує, що справа розглядається судами із 2009 року. При цьому суди попередніх інстанцій під час нового розгляду правильно враховували висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 10 лютого 2016 року, зокрема й вказівку на те, що визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки у розглядуваній справі є самостійною правовою підставою позову.

81. За обставин розглядуваної справи скасування державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ-Д-1008 від 03 липня 2000 року, що виданий на ім`я ОСОБА_4 , в частині земельної ділянки, площею

0,1 га, переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0065, поновить права позивача та не призведе до стану правової невизначеності щодо права власності на цю частину ділянки.

82. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 27 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 01 січня 2013 року.

83. За змістом частини третьої статті 26 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1

частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

84. За встановлених обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17, від 05 червня

2018 року у справі № 338/180/17, у постановах Верховного Суду

від 29 вересня 2021 року у справі № 128/2949/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 913/661/17, від 06 березня 2019 року у справі № 914/2687/17,

від 07 листопада 2018 року у справі № 910/20774/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 127/9859/14, від 17 лютого 2021 року у справі № 149/2528/18, на які заявник посилається у касаційній скарзі як підставу для касаційного оскарження.

85. Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі Верховним Судом, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 400 ЦПК України.

86. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

87. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

88. Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

89. Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

90. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

91. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник, - опікун ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

2. Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області

від 28 грудня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 30 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович