Номер провадження: 22-ц/813/1707/24
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Лозко Ю.П., Коновалова В.А.

за участю секретаря судового засідання Пухи А.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Огренич І.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, зміну розміру аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінити розмір аліментів, встановлений рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2018 року з твердої грошової суми на 1/3 частину усіх доходів. При цьому позивачка посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2019 року був змінений розмір аліментів, визначений раніше рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.10.2013 року по цивільній справі 520/8053/13-ц, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 в розмірі 1100 гривень щомісячно. Матеріальний стан відповідача поліпшився, він має у власності декілька об`єктів нерухомості, що підтверджується Інформацію з Державного реєстру прав власності, а матеріальний стан позивача погіршився. Дитина постійно проживає разом із матір`ю, проте позивач не має можливості самостійно утримувати дитину та забезпечити її потреби в навчанні, розвитку, лікуванні та іншому. Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обов`язком батьків. Тому, з урахуванням викладеного, позивачка звернулась до суду з відповідним позовом. Також, позивачка зазначила, що внаслідок ухилення відповідача від сплати аліментів у розмірі, встановленому рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2018 року протягом 2019-2022 років, вона має право на стягнення неустойки (пені), яка складає після остаточного розрахунку, викладеного у заяві про збільшення позовних вимог - 52298 грн.

Короткий зміст оскаржуваного рішення

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, зміну розміру аліментів - відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що виходячи з регулювання сімейних відносин, не охоплених Сімейним кодексом України, нормами Цивільного кодексу України, у випадку цього спору, має місце прострочення кредитора, яка полягає у бездіяльності з боку позивача, що не дозволяло боржнику ОСОБА_2 належним чином виконувати зобов`язання. Натомість позивачкою не доведено наявності будь-яких обставин, що ускладнювали б звернення до виконавчої служби з виконавчим листом або отримання аліментів іншим шляхом. Суд також враховує, що на примусовому виконанні Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області також перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання іншої спільної дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказане свідчить про обізнаність позивачки з процедурою примусового виконання рішень про стягнення аліментів та безпідставність позиції щодо ухилення відповідачем від сплати аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 . При таких обставинах суд вважає вимоги ОСОБА_1 про стягнення неустойки також не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернулася до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просила скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.05.2023 року у справі 947/23479/22 повністю. Ухвалити нове рішення у відповідній частині, змінивши спосіб стягнення аліментів, встановлений 26.12.2018 року Київським районним судом м. Одеси у розмірі 1100 грн. на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку) відповідача, щомісяця, стягнувши їх з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнути з ОСОБА_2 , неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у період з 01.02.2019 року по 01.10.2022 року у сумі - 52 298 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не взяв до уваги висновок Верховного суду у постанові по справі № 759/10277/18, не застосувавши відповідну норму матеріального права. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, визначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. 3 огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці віл заробітку (доходу матері, батька дитини, на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі, та навпаки). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс14. у Постанові Верховного суду від 04.07.2018 року у справі Ле 490/4522/16-ц, наведений висновок, що Суд не в праві самостійно визначати спосіб стягнення аліментів, скасовано постанову апеляційного суду, який вийшов за межі заявлених позовних вимог, тому що у позові позивач просив суд встановити розмір аліментів у частині від доходу відповідача, а не у твердій грошовій сумі. Верховний суд зазначив, що не надходило заяви про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, а отже, судом в оскаржуваній постанові було порушено норми матеріального права, що є підставою для скасування даної постанови. Суд першої інстанції не взяв до уваги та не застосував висновок, викладений у вишезазначеній постанові. Отже, право вибору способу стягнення аліментів, у твердій сумі або в частині від заробітку (доходу), Закон закріпив виключно за одержувачем аліментів, при цьому законом не встановлено підстав, за яких це право одержувача може бути обмежено. Суд, з урахуванням встановлених обставин справи та відповідно до вимог Закону, може лише визначати величину стягнення аліментів. В судових засіданнях, представник позивача неодноразово наголошував, що вимогами позивача є саме зміна способу стягнення аліментів, а не зміна розміру аліментів, що унормовано положеннями статті 192 СК України, згідно якої розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров?я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції не вірно застосував норми матеріального права, що призвело до винесення противоправного рішення. Застосуванню підлягає винятково ч. 3 ст. 181 СК України, яка передбачає право одержувача аліментів змінити спосіб стягнення аліментів, визначений у рішенні суду, незалежно від аргументації (зміни матеріального або сімейного становища, зміни стану здоров?я і т.д.), що не передбачена законодавчо як обов?язкова умова в цьому випадку, як це має місце у ст. 192 СК України. Такої позиції дотримуються суди при ухваленні рішень з подібних правовідносин. Отже, суд першої інстанції, розглядаючи справу, помилково вважав вимогу про зміну способу стягнення аліментів збільшенням розміру аліментів, у зв?язку 3 чим прийшов до помилкового висновку, що позивачу потрібно доводити зміну матеріального стану відповідача. Суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, не захистивши право впливає на інтереси дитини. позивача на вільний вибір способу стягнення аліментів, що безумовно негативно . Неповнота встановлення обставин, які мають значення для оправи, та неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження чи оцінки Суд, при ухваленні рішення, зазначив, що підстави для зміну способу стягнення аліментів з відповідача на утримання ОСОБА_3 до 1/3 частин усіх його доходів (заробітку) відсутні з огляду на імперативні вимоги ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», якою заборонено стягнення (відрахування) з заробітної плати та інших доходів боржника більше ніж 50 відсотків заробітної плати. Варто зазначити, що відповідно до ч. 6 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця. Якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів. ОСОБА_2 надав до суду довідку про доходи, відповідно до якої, його заробітна плата за один місяць в 2022 році складає 1308,12 грн. В той же час, відповідно до заробітної плати відповідача, сума аліментів на утримання ОСОБА_3 у розмірі 1100 грн. складає 85 % від його заробітної плати, що перевищує 50% та порушує імперативну заборону стягувати більше 50% з заробітної плати. Тобто, в оскаржуваному рішенні суду, наявні протиріччя при посиланні на ч. 3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження». Оскільки відповідач має постійне місце роботи, а відповідно заробітну плату, апелянт вважає, що аліменти на дитину повинні бути присуджені у частці від доходу батька, а тому вважає, що у суду першої інстанції були всі підстави пля зміни з визначенням розміру стягнення у 1/3 частці від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% неоподаткованого мінімуму доходів громалян лля дітей відповідного віку. Суд, ухвалюючи рішення, вказує, що виходячи із рівня заробітної плати відповідача, стягнення аліментів в частці від доходів, зменшує стягуваний розмір аліментів у порівнянні з визначеним законом рівнем. Однак, сума аліментів, які боржник сплачує зараз, також менше у порівнянні з визначеним законом рівнем. Доводів на предмет скрутного матеріального становища чи незадовільного стану здоров?я, які 6 унеможливлювали відповідачем сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини у зміненому розмірі суду першої інстанції відповідач не подав. Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Факт утримання інших матеріального стану дітей не змінює сімейний стан та сам по собі не свідчить про погіршення Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2022 року, по справі 947/14861/22, було стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_5 у сумі 1372 грн. Залишаючи позов без задоволення, суд не забезпечив право дитини ОСОБА_3 навіть на мінімальний визначений законом рівень аліментів. Зазначали, що ОСОБА_2 надав до суду довідку про доходи від 06.09.2022 року, відповідно до якої, його заробітна плата за один місяць складає 1308,12 грн. Суд при ухваленні оскаржуваного рішення, посилався на відомості даної довідки, оцінюючи матеріальне становище відповідача. Але варто зазначити, що на момент винесення рішення у травні 2023 року, дані стосовно заробітної плати відповідача були відсутні. Від серпня 2022 року по травень 2023 року минуло 9 місяців, за даний період часу дохід відповідача міг змінитися. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, судом першої інстанції не було доведено обставину неспроможності відповідачем сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини його доходів, що має значення для справи, адже суд прийшов до висновку, без з?ясування розміру сукупних доходів відповідача. Суд першої інстанції не взяв до уваги та не враховував при винесенні рішення, що відповідач має у власності декілька об?єктів нерухомості, що підтверджується Інформацію з Державного реєстру прав власності. Судом, при ухвалені рішення, не застосував положення ч. 3 ст. 182СК України, відповідно до якої суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Витрати відповідача значно перевищують його заробітну плату. Це підтверджується тим, що він у вересні 2022 року оплатив одразу всю суму заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 52 298 грн. Фактично погодився з наявністю заборгованості. Так, при вирішення спору, судом першої інстанції застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18, Верховним Судом України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, Верховним Судом у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 490/4522/16-ц. Щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. 26.12.2018 року рішенням Київського районного суду м. Одеси, з ОСОБА_2 було стягнуто 1100 грн. на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 . 14.03.2019 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 , отримала виконавчий лист по справі № 520/11739/18, що підтверджується відповіддю Київського районного суду м. Одеси на запит № 32344/22 ОСОБА_1 та копією довіреності ОСОБА_2 , якою він уповноважив ОСОБА_6 представляти його інтереси. Тобто, замість позивача, виконавчий лист отримав представник відповідача. ОСОБА_1 не могла отримати виконавчий лист по справі № 520/11739/18 у зв`язку з тим, що його отримав представник ОСОБА_2 . Тобто, відповідач був повідомлений про рішення суду та отримав виконавчий лист за даним рішенням, однак протягом 3,5 років не виконував його, у зв?язку з чим виникла заборгованість зі сплати аліментів у сумі 52 298 грн. саме з вини відповідача, а отже має бути застосована відповідальність за прострочення сплати аліментів, передбачена ст.196 СК України. Відповідно до положень ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов?язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У зв?язку з цим, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами про стягнення неустойки. Однак, Київський районний суд м. Одеси, відмовляючи в задоволенні даних позовних вимог, вказує, що ОСОБА_1 не була протягом трьох років зацікавлена в отриманні аліментів, не отримуючи виконавчий лист у справі, не повідомляючи свої реквізити для сплати аліментів відповідачем у добровільному порядку. Це суперечить поясненням представника позивача у судовому засіданні про те, що вона чекала на добровільну сплату аліментів відповідачем. Варто зазначити, що отримання виконавчого листа та звернення до виконавця - це право позивача, а добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов?язок - така правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 18 липня 2019 року, справа №809/4462/15. Пеня за прострочення сплати аліментів за період з лютого 2019 року по вересень 2022 року складає 323 335 грн. Однак, відповідно до положення частини першої статті 196 СК України, розмір неустойки (пені) не може перевищувати загальний розмір заборгованості зі сплати аліментів. Тому складає - 52 298 грн.

Позиція відповідача у справі

Представник відповідача, надала до суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просила апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування відзиву зазначала, що фактично, до матеріалів справи не було надано жодного доказу ані поліпшення матеріального стану відповідача, як платника аліментів, так й доказів погіршення матеріального стану позивачки (втрата доходу, нерухомості тощо). На утриманні відповідача перебуває чотири неповнолітні дитини, а тому зміна способу стягнення аліментів лише на одну з них на стягнення 1/3 частини усіх доходів, порушує права інших дітей відповідача. Зазначає також, що відповідач не ухилявся від виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2018 року, в навпаки зробив усі можливі від нього дії для його належного виконання. Вказує на те, що саме позивачка ОСОБА_1 не була протягом трьох років зацікавлена в отриманні аліментів, не отримуючи виконавчий лист у справі, не повідомляючи свої реквізити для сплати аліментів відповідачем у добровільному порядку. Також зазначав, що позивачка не просила саме змінити спосіб стягнення аліментів, а просила змінити їх розмір, а по-друге, конструкція вищевказаної правової норми не с імперативною для суду та учасників справи та не визначає обов?язок судузмінювати спосіб стягнення аліментів за позовом їх одержувача, а лише визначає таке право та можливість, залишаючи рішення на розсуд суду на підставі встановлених обставин справи. позивачем до матеріалів справи додана інформація державної виконавчої служби щодо належної сплати аліментів ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 . Таким чином, інформація ОСОБА_1 щодо невиконання відповідачем своїх обов?язків по утриманню дітей, заборгованості по сплаті аліментів за значний проміжок часу не відповідають дійсності та вводять суд в оману. Позивач, зазначаючи про те, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою, не пояснює свої вимоги про зміну способу стягнення аліментів на стягнення 1/3 з усіх заробітків відповідача лише на одну дитину - ОСОБА_4 , за умови утримання ще трьох неповнолітніх дітей та неможливості проведення стягнення більше ніж частини з усіх заробітків платника аліментів (ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження»). Також зазначали, що ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов?язку (приховуванні заробітку (доходу), шо підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Виходячи з регулювання сімейних відносин, не охоплених Сімейним кодексом України, нормами Цивільного кодексу України, у випадку цього спору, на думку представника відповідача, має місце прострочення кредитора, яка полягає У бездіяльності з боку позивача, що не дозволяло боржнику ОСОБА_2 належним чином виконувати зобов' язання. Визначене вище переконливо свідчить про те. шо вина ОСОБА_2 у простроченні сплати аліментів відсутня. оскільки заборгованість виникла унаслідок бездіяльності ОСОБА_1 , яка протягом 2019-2022 років не отримувала виконавчий лист, не зверталась до державного/приватного виконавця, не повідомляла про свої платіжні реквізити щодо добровільного виконання рішення суду тощо. Враховуючи викладене, у цій справі відсутні правові підстави для стягнення з відповідача неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів.

Явка в судове засідання

Сторони та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання з`явились представник відповідача та позивачка, що не заважає розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представницю відповідача та позивачку, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судова колегія дослідивши матеріали справи встановила наступне.

Основною позовною вимогою позивача є саме зміна розміру стягнення аліментів з твердої суми на частку від доходів (заробітку) відповідача, про що свідчить аргументація у позові (а.с.6).

Одержувач аліментів має відповідне право, передбачене ч. 3 ст. 181 СК України змінити спосіб стягнення аліментів, визначений у рішенні суду, незалежно від аргументації (зміни матеріального або сімейного становища, зміни стану здоров?я і т.д.), що не передбачена законодавчо як обов?язкова умова в цьому випадку.

Відповідно до ст.ст. 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов?язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України).

У постанові від 11 березня 2020 року у справі N? 759/10277/18, Верховний суд зазначив, що при зміні способу стягнення аліментів з твердої суми на частку від доходу відповідача, що не будо заявлено в позовних вимогах, апеляційним судом порушено положення частини третьої статті 181 СК України, оскільки спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі N? 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, визначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

3 огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі, та навпаки).

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі N? 6- 143цс14.

У Постанові Верховного суду від 04.07.2018 року у справі N? 490/4522/16-ц, наведений висновок, що Суд не в праві самостійно визначати спосіб стягнення аліментів, скасовано постанову апеляційного суду, який вийшов за межі заявлених позовних вимог, тому що у позові позивач просив суд встановити розмір аліментів у частині від доходу відповідача, а не у твердій грошовій сумі. Верховний суд зазначив, що не надходило заяви про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, а отже, судом в оскаржуваній постанові було порушено норми матеріального права, що є підставою для скасування даної постанови.

Суд першої інстанції застосував висновок, викладений у вищезазначеній постанові.

Отже, право вибору способу захисту Закон закріпив виключно за одержувачем аліментів, при цьому законом не встановлено підстав, за яких це право одержувача може бути обмежено. Суд, з урахуванням встановлених обставин справи та відповідно до вимог Закону, може лише визначати величину стягнення аліментів. Тому на думку колегії суддів така відмова суду першої інстанції не позбавляє позивачку права на звернення до суду з вимогою про зміну способу стягнення аліментів.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в цій частині вірно застосував норми матеріального права.

Щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

26.12.2018 року рішенням Київського районного суду м. Одеси, ОСОБА_2 було стягнуто 1100 грн. на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 .

14.03.2019 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 , отримала виконавчий лист по справі N? 520/11739/18, що підтверджується відповіллю Київського районного суду м. Одеси на запит N? 32344/22 ОСОБА_1 та копією довіреності ОСОБА_2 , якою він уповноважив ОСОБА_6 представляти його інтереси.

Тобто, замість позивача, виконавчий лист отримав представник відповідача.

ОСОБА_1 не могла отримати виконавчий лист по справі N? 520/11739/18 у зв`язку з тим, що його отримав представник ОСОБА_2 .

Тобто, відповідач був повідомлений про рішення суду та отримав виконавчий лист за даним рішенням, однак протягом 3,5 років не виконував його, у зв?язку з чим виникла заборгованість зі сплати аліментів яку представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала, тому судова колегія вважає що така заборгованість виникла саме з вини відповідача, а отже має бути застосована відповідальність за прострочення сплати аліментів, передбачена ст. 196 СК України.

Відповідно до положень ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов?язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У зв?язку з цим, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами про стягнення неустойки.

Однак, Київський районний суд м. Одеси, відмовляючи в задоволенні даних позовних вимог, вказує, що ОСОБА_1 не була протягом трьох років зацікавлена в отриманні аліментів, не отримуючи виконавчий лист у справі, не повідомляючи свої реквізити для сплати аліментів відповідачем y добровільному порядку. Це суперечить поясненням представника позивача у судовому засіданні про те, що вона чекала на добровільну сплату аліментів відповідачем.

Варто зазначити, що отримання виконавчого листа та звернення до виконавця - це право позивача, а добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов?язок - така правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 18 липня 2019 року, справа N?809/4462/15.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, судове рішення є обов?язковим до виконання.

Суд посилається на постанову ВС України від 14 грудня 2020 року N? 661/905/19, де зазначено, що на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Однак, у даному випадку, заборгованість утворилась саме з залежних від платника причин, а саме: відповідач мав оплачувати аліменти, виконавши рішення суду та не отримувати виконавчий лист, тим самим не позбавляючи права отримати його позивачем.

Платник аліментів не довів, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не застосував положення ст. 196 СК України, посилаючись на те, що бездіяльність позивачки не дозволяла боржнику виконати рішення суду.

Однак, ОСОБА_2 отримав виконавчий лист на рішення суду про стягнення аліментів, знав про свій обов?язок сплачувати аліменти, але не виконував рішення суду, не утримував свою неповнолітню дитину, чим позбавив дитину належного рівня життя. Вина відповідача в несплаті аліментів та невиконанні рішення суду доведена.

Позиція суду першої інстанції про обізнаність позивачки з процедурою примусового виконання рішень про стягнення аліментів та безпідставність позиції щодо ухилення відповідачем від сплати аліментів на утримання неповнолітнього суперечливий та не звільняє відповідача від виконання своїх обов?язків по утриманню дитини та виконанню рішення суду.

Суд фактично поклав вину на позивача через те, що відповідач, не сплачуючи аліменти створив заборгованість, та прийшов до помилкового висновку, що в заборгованості та наявності неустойки вина саме позивач, а не відповідач, належним чином не обгрунтувавши своє рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі N?333/6020/16-ц (провадження N? 14-61бц18) дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов?язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Суд першої інстанції, при винесенні рішення, не врахував інтереси дитини, не застосував норми матеріального права, зокрема, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку та не застосував до боржника, який залишив свою дитину протягом трьох з половиною років без будь-якого утримання з боку батька, відповідальність, передбачену законом.

Скасовуючи судове рішення в частині відмови у стягненні неустойки за просрочення сплати аліментів, судова колегія вважає за необхідне ухвалити у цій частині нове рішення відповідно до положення частини першої статті 196 СК України, розмір неустойки (пені) не може перевищувати загальний розмір заборгованості зі сплати аліментів. Тому складає - 15514 гривень (а.с.2-4) вмежах позовних вимог позивачки (а.с.6)

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N? 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N?3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв?язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров?я когось із них.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 травня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 травня 2023 рокузмінити скасувавши в частині відмови у стягненні неустойки за просрочення сплати аліментів, ухвалити у цій частині нове рішення. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.02.2019 року по 01.10.2022 року у суммі 15514 гривень. В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 лютого 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова