судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В. розглянув в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, та визнання права користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про виселення та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року та касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року та постановою від 24 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року - без змін, касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнив, скасував ухвалу Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року та направив справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в частині задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 не можу погодитися з огляду на таке.
1. У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом у якому просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1 та визнати за ним право користування кімнатою АДРЕСА_1 .
3. У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним зустрічним позовом у якому просила виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення кімнати № АДРЕСА_1 сімейного гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 та вселити її в житлове приміщення кімнати № АДРЕСА_1 сімейного гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 .
4. Зустрічний позов мотивовано тим, що 16 травня 1996 року матері ОСОБА_2 ОСОБА_6 було видано ордер № 000301 на право зайняття з сім`єю (з дочкою ОСОБА_7 , нині - ОСОБА_8 ) житлової площі в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті матері основним квартиронаймачем стала ОСОБА_2 . Разом зі своєю сім`єю ОСОБА_2 зареєстрована з 29 липня 1996 року. ОСОБА_1 проживав у цьому ж гуртожитку в кімнаті АДРЕСА_2. 25 січня 2019 року між нею та відповідачем було досягнуто усну домовленість про обмін кімнатами та переселення її до його кімнати № АДРЕСА_2 , а його - до її кімнати АДРЕСА_1. Оформленням документів щодо узаконення обміну кімнатами займався ОСОБА_1 . Однак згідно із листом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28 листопада 2019 року їм було відмовлено в обміні, після чого вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернутися до кімнат попереднього мешкання, в чому ОСОБА_1 їй відмовив та чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням.
5. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Виселено ОСОБА_1 з жилого приміщення кімнати № АДРЕСА_1 сімейного гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Вселено ОСОБА_2 в жиле приміщення кімнати № АДРЕСА_1 сімейного гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .
7. Оскаржуючи ухвалу Одеський апеляційний суд ухвалою від 08 грудня 2022 року ОСОБА_5 у своїй касаційній скарзі просила скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.
8. Обґрунтовуючи касаційну скаргу ОСОБА_5 вказувала на те, що суд апеляційної інстанції може дійти висновків про те, що під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції розглянув доводи апеляційної скарги щодо правових підстав та існування прав користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 кімнатою АДРЕСА_1 та наявності перешкод у здійсненні такого права останніми, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 є аналогічними доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 та містять ідентичні підстави для скасування рішення, яким суд апеляційної інстанції дав оцінку у постанові від 15 листопада 2022 року лише в межах відкритого апеляційного провадження та у випадку, якщо такі обставини підтвердяться, закрити апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), тобто апеляційне провадження за її апеляційною скаргою може бути закрите з підстав, зазначених судом апеляційної інстанції лише після відкриття апеляційного провадження.
9. Задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_5 Верховний Суд обґрунтував свою позицію тим, що відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
9.1.Тлумачення зазначеної норми процесуального права визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи; особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
9.2.При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
9.3.Судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
9.4.З матеріалів справи відомо, що 29 листопада 2022 року з апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року звернулась ОСОБА_5 , в якій, посилаючись на те, що вона не брала участі у справі, але суд вирішив питання, яке впливає на її права (порушені майнові та житлові права ОСОБА_5 як члена родини ОСОБА_9 ), просила рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .
9.5.У постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 320/7396/16?ц зазначено, що тотожність висновків, викладених у первісній постанові суду апеляційної інстанції, тим мотивам, що їх викладено особою, яка подає апеляційну скаргу згідно зі статтею 370 ЦПК України, визначається шляхом логічного співставлення відповідних аргументів та їх змістовним співпадінням. При цьому, аналізуючи та співставляючи зміст відповідних аргументів, суду апеляційної інстанції слід виходити також зі змісту міжнародних зобов`язань України, зокрема, змісту статті 6 Конвенції, яка, серед іншого, передбачає повагу до судового рішення, що набрало законної сили, та не допускати задоволення апеляційної скарги, поданої згідно зі статтею 370 ЦПК України з підстав, які за своїм матеріально-правовим навантаженням не є суттєвими для вирішення конкретного спору.
9.6.Невідповідність (неповнота) мотивів постанови суду апеляційної інстанції поданій апеляційній скарзі надає апелянту право оскаржити відповідне судове рішення суду апеляційної інстанції до суду касаційної інстанції у встановлених законом випадках. При цьому таке порушення не обмежує іншу особу, яка має право подати апеляційну скаргу згідно зі статтею 370 ЦПК України, просити суд апеляційної інстанції розглянути відповідні мотиви, що їх викладено в апеляційній скарзі первісного апелянта і які не було належно розглянуто судом апеляційної інстанції під час розгляду первісної апеляційної скарги/скарг.
9.7.Аналогічне правило діє і у тому випадку, якщо судове рішення суду апеляційної інстанції містить опис аргументів первісного скаржника в описовій частині власного судового рішення, але не містить висновків суду апеляційної інстанції як результату судового розгляду таких аргументів.
9.8.Підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження визначені у статті 358 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо: апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню; є ухвала про закриття провадження у зв`язку з відмовою від раніше поданої апеляційної скарги цієї самої особи на це саме судове рішення; є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення; скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
9.9.Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
9.10. Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
10. За таких обставин, на думку Верховного Суду, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою, а суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, не дослідив доводів заявника щодо порушення його прав при ухваленні судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення.
11. Водночас, стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
12. Конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, за винятком встановленої процесуальним законом заборони на таке оскарження.
13. Тобто реалізація конституційного права на апеляційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону, який встановлює порядок здійснення цивільного судочинства, визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів.
14. Частиною першою статті 17 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
15. Разом із цим порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи регламентований статтею 370 ЦПК України.
16. Частиною першою цієї статті встановлено, що якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.
17. Водночас суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи (частина п`ята статті 370 ЦПК України).
18. Вказана частина статті 370 ЦПК України має чітку вказівку на те, що у випадку, якщо суд апеляційної інстанції вже розглянув наведені в апеляційній скарзі доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи він має відмовити у відкритті апеляційного провадження, тобто ця підстава, як така, що унеможливлює відкриття апеляційного провадження у справі має бути досліджена саме до моменту відкриття провадження.
20. У постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 320/7396/16?ц, зазначено, що тотожність висновків, викладених у первісній постанові суду апеляційної інстанції, тим мотивам, що їх викладено особою, яка подає апеляційну скаргу згідно зі статтею 370 ЦПК України, визначається шляхом логічного співставлення відповідних аргументів та їх змістовним співпадінням. При цьому, аналізуючи та співставляючи зміст відповідних аргументів, суду апеляційної інстанції слід виходити також зі змісту міжнародних зобов`язань України, зокрема, змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, серед іншого, передбачає повагу до судового рішення, що набрало законної сили, та не допускати задоволення апеляційної скарги, поданої згідно зі статтею 370 ЦПК України з підстав, які за своїм матеріально-правовим навантаженням не є суттєвими для вирішення конкретного спору.
21. На мою думку суд апеляційної інстанції відмовляючи у відкритті апеляційного провадження обґрунтовано виходив з того, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 (сторонами у справі було досягнуто домовленості про обмін кімнатами, ініціатором обміну виступала саме ОСОБА_2 і обмін здійснила першою шляхом перевезення свого майна з кімнати АДРЕСА_1 до кімнати АДРЕСА_2; ОСОБА_1 не створював перешкод у користуванні ОСОБА_2 кімнатою АДРЕСА_1; в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_2 зверталася до ОСОБА_1 та відповідних органів із заявами, що він чинить перешкоди в користуванні її житлом; ОСОБА_1 замки від вхідних дверей не змінено, а змінено взагалі вхідні двері після її виселення; рішення суду у викладеній районним судом редакції виконати неможливо, так як окремої кімнати АДРЕСА_1 не існує, а існує створена за три роки квартира-блок АДРЕСА_1 , будь-які права ОСОБА_2 на житло жодним чином не порушені) є аналогічними (тотожними) доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 , про що свідчить їх зміст і яким суд апеляційної інстанції в повній мірі надав правову оцінку у своїй постанові від 15 листопада 2022 року.
22. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
23. ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).
24. Також варто зауважити, що прецедентна практика ЄСПЛ виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
25. Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).
26. Таким чином вважаю, що законодавець, з метою недопущення порушення принципу правової визначеності та положень Конвенції, у статті 370 ЦПК України свідомо встановив обов`язок суду апеляційної інстанції саме на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження дослідити тотожність висновків, викладених у первісній постанові суду апеляційної інстанції, тим мотивам, які викладені особою, яка подає апеляційну скаргу згідно частини першої статтею 370 ЦПК України і Одеський апеляційний суд, при перевірці апеляційної скарги ОСОБА_5 , дотримався такого принципу.
27. Крім цього, частина перша статті 352 ЦПК України встановлює, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
28. Отже, вказане положення статті 352 ЦПК України визначає конкретне коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
29. Якщо право учасників справи на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є беззаперечним, то особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.
30. Таким чином очевидним є те, що особа, яка не брала участі у справі, але судове рішення стосується її прав, інтересів та (або) обов`язків звертаючись до суду апеляційної інстанції має не лише дотриматися вимог статті 356 ЦПК України щодо форми і змісту апеляційної скарги, а й належно обґрунтувати своє право на звернення із апеляційною скаргою.
31. Отже суд апеляційної інстанції цілком може встановити чи стосується оскаржуване рішення суду першої інстанції прав, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не є стороною спору, але вважає, що таке рішення зачіпає її права, інтереси та (або) обов'язки до відкриття апеляційного провадження, а пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України має застосовуватися у випадку помилкового відкриття апеляційного провадження, якщо, після перевірки судом апеляційної інстанції матеріалів справи, виявиться, що доводи апеляційної скарги стосовно того, що оскаржуване судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків скаржника хибні та не підтверджуються матеріалами справи.
32. В свою чергу частина друга статті 410 ЦПК України прямо забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
На моє переконання судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і безпідставного відкриття провадження у справі та проведення нового слухання вже вирішеної справи, що спричиняє необґрунтоване затягування строків розгляду справи, виконання рішення суду, що набрало законної сили та створює зайвий тягар на судову систему в цілому та порушує принцип ефективності судового розгляду та принцип процесуальної економі.
Суддя В. В. Пророк