УХВАЛА

29 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 463/5390/22

провадження № 61-1288ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Русинчука М. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 грудня 2023 року (в частині підстави касаційного оскарження пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: держава російська федерація, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в який просив встановити факт, що його вимушене переселення у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та подальшої триваючої терористичної діяльності, тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого російською федерацією та призвело до порушення його конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року та Конституцією України, зокрема, права на життя, права на свободу та повагу до честі і гідності, права на свободу і особисту недоторканість, права на повагу до приватного та сімейного життя, права на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країні, права на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди, права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права на свободу світогляду, права на освіту, права на користування та розпорядження своєю власністю.

Рішенням Оболонського районного суду від 04 липня 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області відбулось внаслідок терористичного акту та тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого російською федерацією.

В іншій частині заяви відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 липня 2023 року в частині відмови в задоволенні вимог заяви про встановлення факту порушення конституційних та конвенційних права заявника скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення. Заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

23 січня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 грудня 2023 року, яка не відповідає вимогам статей 389, 392 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2024 року касаційну скаргу залишено без руху, надано заявнику строк для усунення. Запропоновано надіслати уточнену касаційну скаргу із зазначенням підстав касаційного оскарження.

20 лютого 2024 рокуОСОБА_1 надіслав уточнену касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, серед іншого зазначив як на підстави касаційного оскарження, що необхідно відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, посилаючись на те, що зазначена постанова прийнята до 2014 року, тому не може бути застосована у цій справі, оскільки не передбачала вимушене переселення громадян України з тимчасово окупованих територій (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України);

Касаційна скарга (в частині підстави касаційного оскарження пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України) підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Суд касаційної інстанції звертає увагу заявника на що посилання у касаційній скарзі на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Пленуму Верховного Суду України та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення з огляду на таке.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи, що постанова Пленуму Верховного Суду України не є постановою Верховного Суду, вказівка в касаційній скарзі про необхідність відступу від висновків, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України, не може бути підставою касаційного оскарження і відкриття касаційного провадження. З цих підстав касаційну скаргу в зазначеній частині належить повернути скаржнику.

Керуючись статтями 260, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 грудня 2023 року (в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: держава російська федерація, Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, про встановлення факту, що має юридичне значення повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя М. М. Русинчук