справа № 755/3221/23 головуючий у суді І інстанції Слободянюк А.В.
провадження № 22-ц/824/76/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Мартинюк Марією Русланівною, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, яка оформлена у формі боргової розписки, в сумі 500 євро та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22 вересня 2022 року позивач надав в борг відповідачу грошові кошти в розмірі 500 євро, які останній зобов`язався повернути йому до 22 жовтня 2022 року, про що написав боргову розписку. Однак, до теперішнього часу відповідач свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, а тому позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення заборгованості.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 500 євро та 1 073,60 гривень судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Мартинюк Марію Русланівну, подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначив, що рішення суду ухвалено з порушеннями норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано усі фактичні обставини у справі, а тому рішення є не обґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Боргове зобов`язання за розпискою виражене в іноземній валюті, тому відповідно до ст.ст. 524, 533 ЦК України позивач повинен заявити вимоги про стягнення заборгованості в грошовому еквіваленті в національній валюті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення суду.

Крім цього, слід відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідач повернув борг позивачу шляхом переказу коштів на рахунок, відкритий в АТ «Райффайзен банк» на загальну суму 11 900 гривень, а також передав готівкою 4 000 гривень та 200 євро.

Позивач не пред`являв жодних вимог до відповідача щодо повернення грошових коштів за борговою розпискою, що свідчить про відсутність заборгованості та передчасність позову.

Висновки суду не відповідають вимогам норм матеріального прав та є наслідком неналежного дослідження доказів по справі і надання їм неправильної правової оцінки в сукупності, що свідчить про порушення норм процесуального права та грубого порушення і невірного застосування норм матеріального права.

Представником позивача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, як необґрунтовану та безпідставну, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що стягнення боргу у валюті не суперечить нормам діючого законодавства, оскільки у борг надавалася саме сума 500 євро, яка і підлягає поверненню. Крім того, вказує, що борг не було погашено відповідачем, про що свідчить наявність у нього оригіналу розписки, копія якої була долучена до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 вересня 2022 року ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_1 кошти у розмірі п`ятиста євро, які він зобов`язався повернути до 22 жовтня 2022 року, про що свідчить відповідна копія розписки, яка написана власноручно позичальником і міститься в матеріалах даної справи (а.с. 5).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів належними та допустимими доказами факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору. Поряд з цим, належним чином повідомлений про перебування на розгляді у суді даної справи відповідач не оспорював факту наявності написаної ним власноручно розписки, жодних доказів погашення заборгованості за договором позики в повному обсязі або частково, суду не надав, відзив на позов не подав, факт наявності боргу і його розмір не оспорював. Отже, відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний ним у розписці), а тому позов підлягає до задоволення, як обґрунтований та доведений.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48 цс 21).

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розподіл обов`язків з доказування здійснюється відповідно до законодавчо закріплених загальних і спеціальних правил. Загальні правила діють для всіх справ незалежно від їх матеріально-правової природи. Спеціальні правила застосовуються стосовно певних категорій справ або при вирішенні окремих процесуальних питань. Змістом і тих, і інших є припущення про наявність або про відсутність позовних фактів. Винятки із загального правила розподілу обов`язку доказування випливають з норм матеріального права.

На думку апеляційного суду у даній справі судом першої інстанції вірно враховано, що позивачем на підтвердження позовних вимог було надано боргову розписку, написання якої не заперечувалося апелянтом. Написана відповідачем розписка містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суму позики та обов`язок і строк повернення коштів, тобто містить всі істотні умови притаманні договору позики.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню.

Посилання апеляційної скарги на те, що у розписці зазначено валюту позики євро, а стягненню підлягають грошові кошти у національній валюті в перерахунку по курсу НБУ, на увагу не заслуговують, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що предметом договору позики є іноземна валюта, вищевказані обставини могли вплинути лише на розмір боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути правовою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договорами позики.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Також не думку апеляційного суду не заслуговують на увагу доводи апелянта про повернення позивачу боргу. При цьому, апеляційний суд враховує, що доказів сплати боргового зобов`язання до суду першої інстанції відповідачем подано не було.

За таких обставин, посилання апелянта на неповноту судового розгляду та процесуальні порушення, висновків суду першої інстанції не спростовують, і не можуть бути визнані підставою для скасування рішення суду виходячи з наступного.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Таку можливість суд першої інстанції забезпечив, шляхом направлення відповідачу процесуальних документів та належним повідомленням останнього про перебування на розгляді у суді даної справи, забезпечивши можливість сторонам надати докази і обґрунтування. казане підтверджується рекомендованим поштовим повідомлення (а.с.17), згідно якого ОСОБА_1 12 квітня 2023 року отримав поштову кореспонденцію з суду направлену на його поштову адресу, що міститься у матеріалах справи.

Поряд з цим, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Однак, такі посилання й доводи апелянта не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог.

Натомість, відповідачзаперечуючи проти позову у апеляційній скарзі посилався на погашення боргу у повному обсязі перед позивачем, надавши до апеляційного суду нові докази - копії квитанцій про перерахування коштів на ім`я позивача.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18.

Отже, беручи до уваги наведені норми права апеляційний суд не вбачає підстав для встановлення нових обставин, які заявник мав на меті встановити під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції шляхом долучення у суді апеляційної інстанції нових доказів, оскільки доказів неможливості подання до суду першої інстанції таких доказів з поважних причин, ним не було надано і клопотання про поновлення строку на подання таких доказів відповідачем не подавалося.

Крім того, зі змісту поданих квитанцій вбачається, що кошти надсилалися з іншим цільовим призначенням і вказівки, що це повернення коштів відповідно до договору позики від 22 вересня 2022 року надані квитанції не містять, а отже вказані докази не мають виключного значення для правильного вирішення справи.

Поряд з цим, апеляційний суд бере до уваги, що факт наявності у позивача оригіналу розписки підтверджує виникнення між сторонами правовідносин щодо отримання позики відповідачем та неповернення узятих коштів, що неодноразово було підтверджено висновками Верховного Суду, зокрема у постановах від 12 листопада 2020 року в справі №154/3443/18 та від 16 червня 2021 року в справі №464/340/19.

Так, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Отже, відповідачем не доведено належними та достатніми доказами повернення повної суми боргу або її частини позивачу, оскільки оригінал розписки про отримання позики у ОСОБА_1 відсутній, натомість він є у позивача. При цьому, позичальником не надано жодних доказів на підтвердження ухилення кредитора (позивача) від прийняття належного виконання від апелянта відповідного грошового зобов`язання (прострочення кредитора).

Доводи апелянта щодо передчасності позову, оскільки позивач не пред`явив вимогу до відповідача про повернення коштів також апеляційним судом розцінюються критично і до уваги не приймаються, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зі змісту розписки вбачається, що сторони узгодили між собою строк повернення грошових коштів і встановили його, як 22 жовтня 2022 року. За таких обставин, вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України щодо пред`явлення кредитором вимоги боржнику не розповсюджуються на правовідносини, що склалися між сторонами у даній справі.

Отже, наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Мартинюк Марією Русланівною - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року - залишити без змін.

Дію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року - відновити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова