ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 442/1667/22

провадження № 61-17001св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - керівник Дрогобицької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради Львівської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2022 року в складі судді Нагірної О. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року в складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року керівник Дрогобицької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради Львівської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна та скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01 листопада 2013 року між КП «Житлово-експлуатаційне об`єднання» Дрогобицької міської ради (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення, згідно із яким орендодавець передав, а орендар прийняв відповідно до акта приймання-передачі в оренду нежитлове приміщення загальною площею 23,6 кв. м на АДРЕСА_1 , строком до 01 листопада 2014 року.

З метою приватизації вказаного об`єкта ОСОБА_3 подав до органу місцевого самоврядування заяву на викуп приміщення площею 22,4 кв. м за вказаною адресою. Рішенням Дрогобицької міської ради № 419 від 03 листопада 2016 року зазначене нежитлове приміщення включено в перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу. Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 22 березня 2017 року виконавчий комітет Дрогобицької міської ради відчужив спірне приміщення ОСОБА_3 .

Будучи обізнаним із існуванням ініційованого прокуратурою позову про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування від 03 листопада 2016 року та договору купівлі-продажу від 22 березня 2017 року, ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 23 вересня 2020 року відчужив вказане нерухоме майно ОСОБА_1 .

Рішенням господарського суду Львівської області від 14 червня 2021 року, що набрало законної сили, задоволено позов Дрогобицької місцевої прокуратури у справі № 914/1855/19, визнано недійсним рішення органу місцевого самоврядування від 03 листопада 2016 року та договір купівлі-продажу від 22 березня 2017 року.

Таким чином, спірний об`єкт нерухомості вибув із власності територіальної громади м. Дрогобича поза її волею, оскільки зазначеним судовим рішенням підтверджено незаконність рішення Дрогобицької міської ради про включення спірного в перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу, та визнано недійсним договір купівлі-продажу об`єкта комунальної власності.

Будучи достеменно обізнаною про порушення інтересів держави, Дрогобицька міська рада належним чином не здійснила захист інтересів територіальної громади, до суду не зверталась, обмежившись листуванням із прокуратурою.

Перебіг строку позовної давності для Дрогобицької міської ради розпочався з моменту, коли органу місцевого самоврядування стало відомо, що спірне майно вибуло з її володіння протиправно - з моменту набрання законної сили рішенням суду про задоволення позовних вимог прокуратури у справі № 914/1855/19.

З огляду на зазначене позивач просив суд витребувати у ОСОБА_1 нежитлове приміщення, позначене літерою «А-3», загальною площею 22,4 кв. м, що розташоване на АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади м. Дрогобича в особі Дрогобицької міської ради; скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на цей об`єкт нерухомості з одночасним припиненням права приватної власності та закриття розділу в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 38318250).

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року, позов керівника Дрогобицької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради Львівської області задоволено.

Витребувано з приватної власності ОСОБА_1 нежитлове приміщення, позначене літерою «А-3» загальною площею 22,4 кв. м, що розташоване на АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади м. Дрогобича в особі Дрогобицької міської ради.

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, позначене літерою «А-3» загальною площею 22,4 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106) з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 та закриттям розділу в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 38318250).

Установивши, що судовим рішенням у справі № 914/1855/19 визнано недійсним та скасовано рішення Дрогобицької міської ради, яким включено до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, спірне нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 та визнано недійсним договір купівлі-продажу цього нерухомого майна від 22 березня 2017 року, укладений між виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради та ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов висновку, що спірний об`єкт нерухомості вибув із власності територіальної громади м. Дрогобича поза її волею, а тому наявні правові підстави для його витребування у відповідача на користь власника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову прокурора у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18, постановах Верховного Суду: від 10 березня 2021 року в справі № 201/8412/18, від 13 листопада 2019 року в справі № 645/4220/16-ц, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦПК України, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Водночас матеріалами справи підтверджено та судами встановлена наявність у діях Дрогобицької міської ради волі на передачу спірного нерухомого майна. Станом на дату укладання договору купівлі-продажу від 23 вересня 2020 року спірне нежитлове приміщення перебувало у приватній власності ОСОБА_3 . Разом із тим жодних доказів того, що у останнього не було права відчужувати вказане нерухоме майно або доказів, які б свідчили про неправомірність вказаного правочину, позивач до суду не надав.

У грудні 2023 року заступник керівника Львівської обласної прокуратури подав відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.

В обґрунтування доводів відзиву заявник вказав, що спірний об`єкт нерухомості вибув із власності територіальної громади м. Дрогобича поза її волею, що підтверджено зокрема рішенням господарського суду Львівської області від 14 червня 2021 року, яким підтверджено незаконність рішення Дрогобицької міської ради про включення спірного майна в перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу, та визнано недійсним договір купівлі-продажуцього нерухомого майна від 22 березня 2017 року, укладений між виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради та ОСОБА_3 .

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 листопада 2013 року між КП «Житлово-експлуатаційне об`єднання» Дрогобицької міської ради (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення, згідно із якоим орендодавець передав, а орендар прийняв відповідно до акту приймання-передачі в оренду нежитлове приміщення загальною площею 23,6 кв. м на АДРЕСА_1 , строком до 01 листопада 2014 року.

З метою приватизації вказаного об`єкта нерухомості ОСОБА_3 подав до органу місцевого самоврядування заяву на викуп приміщення площею 22,4 кв. м. за вказаною адресою.

Рішенням Дрогобицької міської ради № 419 від 03 листопада 2016 року спірне нежитлове приміщення включено в перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу.

22 березня 2017 року між виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , вартістю 39 131,67 грн без ПДВ.

Пунктом 5.1.5 договору передбачено обов`язки покупця у разі подальшого відчуження приватизованого об`єкту протягом 5 років зобов`язати нового власника подати до органу приватизації у двотижневий термін з дня переходу до нього права власності на цей об`єкт копії документів, що підтверджують перехід права власності.

Відповідно до листа виконавчого комітету Дрогобицької міської ради № 3-34/551 від 26 січня 2022 року інформація щодо виконання покупцем ОСОБА_3 умов договору купівлі-продажу об`єкта комунальної власності відсутня.

У вересні 2019 року прокурор Дрогобицької місцевої прокуратури звернувся до суду із позовом до Дрогобицької міської ради, виконавчого комітету ради, ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання недійсним та скасування рішення та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

23 вересня 2020 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1, яке позначене на плані літ.А-3, загальною площею 22,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 6 вказаного договору продавець свідчить, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для справи, щодо об`єкту нерухомості відсутні судові спори.

Рішенням господарського суду Львівської області від 14 червня 2021 року в справі № 914/1855/19 задоволено позов Дрогобицької місцевої прокуратури.

Визнано недійсним та скасовано рішення Дрогобицької міської ради № 419 від 03 листопада 2016 року «Про включення в перелік об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу нежитлового приміщення», яким включено до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, нежитлове приміщення площею 22,4 кв. м на АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 22 березня 2017 року, укладений між виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради та ОСОБА_3 .

Рішення набрало законної сили.

28 березня 2022 року Дрогобицька окружна прокуратура направили на адресу Дрогобицької міської ради лист в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яким повідомлено, що прокуратурою встановлені достатні підстави для здійснення представництва інтересів держави в особі Дрогобицької міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна та скасування державної реєстрації.

Вказане повідомлення залишено без реагування.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Таким чином, в межах цієї справи суди мали встановити наявність чи відсутність волі власника спірного нерухомого майна на його відчуження.

Установивши, що судовим рішенням у справі № 914/1855/19 визнано недійсним та скасовано рішення Дрогобицької міської ради, яким включено до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, спірне нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 та визнано недійсним договір купівлі-продажу цього нерухомого майна від 22 березня 2017 року, укладений між виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради та ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що спірний об`єкт нерухомості вибув із власності територіальної громади м. Дрогобича поза її волею, а тому наявні правові підстави для його витребування у відповідача на користь власника.

З приводу добросовісності набуття майна ОСОБА_1 колегія суддів зазначає про таке.

Підтвердження такої добросовісності покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, заборону його відчуження, наявна інформація в Єдиному державному реєстрі судових рішень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може перебувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи витребуваним на його користь. Такі відомості повинні спонукати покупця до більшої обачливості.

Інформація про судовий спір щодо вказаного нежитлового приміщення, що вирішений на користь територіальної громади м. Дрогобича, зокрема набрання законної сили судовим рішенняму справі № 914/1855/19, мала б спонукати ОСОБА_1 до виваженого рішення щодо придбання нежитлового приміщення та проявити розумну обачність.

На час продажу спірного майна 23 вересня 2020 року продавець зазначив у пункті 6 договору купівлі-продажу неправдиві відомості про те, що щодо об`єкту відсутні судові спори, тоді як з вересня 2019 року у провадження господарського суду Львівської області перебувала на розгляді справа № 914/1855/19 щодо повернення спірної будівлі у власність територіальної громади, визнання недійсними договору купівлі-продажу цього майна та рішення органу місцевого самоврядування. До участі у розгляді цієї справи ухвалою суду від 05 квітня 2021 року був залучений ОСОБА_1 в якості третьої особи без самостійний вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Отже, ОСОБА_1 не позбавлений права пред'явити вимоги до ОСОБА_3 як продавця спірного майна на підставі статті 661 ЦК України.

Враховуючи все наведене, витребування нежитлового приміщення у кінцевого набувача відповідатиме принципам справедливості та розумності.

При вирішенні спору в цій справі суди попередніх інстанцій також дійшли підставного висновку, що даний позов подано з дотриманням порядку, встановленого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».

Установивши, що після набрання рішенням господарського суду Львівської області від 14 червня 2021 року законної сили, прокуратура в інтересах територіальної громади міста Дрогобича неодноразово зверталася до Дрогобицької міської ради щодо вжиття заходів з повернення в комунальну власність спірного нежитлового приміщення, яке неправомірно вибуло з комунальної власності, а Дрогобицька міська рада належним чином не відреагувала на ці звернення, не здійснила захист інтересів територіальної громади, обмежившись лише листуванням з прокуратурою, суди правильно вказали на те, що такі дії Дрогобицької міської ради підставно були розцінені прокурором як бездіяльність та нездійснення органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, дій, спрямованих на відновлення права територіальної громади.

У даній справі вирішення питання про те, якими механізмами забезпечується такий захист права власності, пов`язано із встановленням власника комунального майна. Таким відповідно до статті 327 ЦК України є територіальна громада міста Дрогобича, а не Дрогобицька міська рада, яка від імені власника здійснює управління майном, що є у комунальній власності.

У випадку неналежного управління комунальним майном, розпорядження ним не за призначенням, відчуження його всупереч закону чи інтересам громади, право громади може бути захищене судом, у тому числі шляхом витребування такого майна власником (територіальною громадою) із застосуванням приписів статей 387 та 388 ЦК України. Однак у цій справі інтереси територіальної громади міста Дрогобич відстоює прокурор, а не Дрогобицька міська рада.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18, постановах Верховного Суду: від 10 березня 2021 року в справі № 201/8412/18, від 13 листопада 2019 року в справі № 645/4220/16-ц, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович