КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/5489/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Прядком Олександром Олександровичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за несвоєчасне виконання зобов`язання з відшкодування завданої шкоди та судових витрат за період від 11.08.2020 року до 31.05.2021 року за рахунок інфляційного збільшення боргу в сумі 39 334,75 грн та штрафу у вигляді 3 % річних в сумі 9 585,41 грн, а всього суму у розмірі 48 920,16 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на виконання трьох виконавчих листів, виданих Дзержинським районним судом м.Харкова 16.03.2017 року на підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в сумі 386 317 грн, витрат на правову допомогу в сумі 2 500 грн, судового збору в сумі 8 385 грн. приватним виконавцем виконавчого округу Семендяєвим О.С. були відкриті виконавчі провадження НОМЕР_1, НОМЕР_2,

№55019551, які були об`єднані у зведене виконавче провадження НОМЕР_3.

Вказував, що зазначене судове рішення відповідачем досі не виконане, що порушує його права.

Загальний борг по виконавчому провадженню НОМЕР_3 станом на 28.05.2021 року становить 397 203,10 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 01.02.2021 року у справі

№752/15679/20 з ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість на підставі ст.625 ЦК України за період виконання рішення суду від 11.08.2017 року до 10.08.2020 року, однак, відповідачем зазначене рішення теж не виконане.

Зазначав, що з огляду на несвоєчасне виконання зобов`язання з відшкодування завданої шкоди та судових витрат заборгованість відповідача станом на 31.05.2021 року становить: інфляційні витрати - 39 334,75 грн, три відсотки річних - 9 585,41 грн.

В січні 2022 року представником позивача було подано заяву про збільшення позовних вимог. Сторона позивача просила стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 71275,30 грн. В обґрунтування збільшених позовних вимог зазначено, що загальний борг по виконавчому провадженню НОМЕР_3 станом на 11.08.2020 року становив суму в розмірі 397203,10 грн. 17.11.2021 року відповідач здійснила часткову оплату боргу в сумі 25000 грн., тим самим зменшивши заборгованість до 372203,10 грн. Таким чином за період від 11.08.2020 року до 16.11.2021 року інфляційні витрати склали суму в розмірі 52562,72 грн., а три відсотки річних - 15102,72 грн.

Крім того, 17.12.2021 року відповідач сплатила позивачу суму в розмірі 25000 грн., зменшивши суму боргу до 347203,10 грн. Таким чином, за період від 17.11.2021 року до 31.12.2021 року інфляційні витрати складають суму в розмірі 2233,22 грн., а три відсотки річних - 1376,64 грн. Загальний розмір відповідальності відповідача перед позивачем, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань, за період від 11.08.2020 року до 31.12.2021 року становить суму в розмірі 71275,30 грн.

Посилаючись на викладене, позивач з метою захисту своїх прав вимушений був звернутись до суду з даним позовом та просив стягнути зазначену заборгованість з відповідача на користь позивача в примусовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 27 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування скарги вказує, що саме від 31.12.2015 року, а не з дати судового рішення про стягнення шкоди у ОСОБА_2 виникло зобов`язання із відшкодування завданої шкоди (деліктні відносини), від якого вона свідомо ухилилась, що і стало підставою для притягнення її до цивільної відповідальності за ст.625 ЦК України.

Висновки суду першої інстанції про те, що неустойка за порушення строків виконання грошового зобов`язання у цій справі має розпочинатись від дати набрання законної сили судовим рішенням, а не від дати завдання шкоди є, на думку апелянта, помилковими.

Крім того, судове рішення також ухвалено з порушення норм процесуального права.

Відповідно до змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Проте, не можливо назвати розумним строк у який розглядалась ця цивільна справа. При цьому, вина у цьому покладається лише на суд, який тричі відмовляв позивачу в участі в розгляді справи в режимі відеоконференції та відкладав розгляд на іншу дату.

Вважає судове рішення незаконним і необгрунтованим, оскільки воно прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому, підлягає скасуванню.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи позивачем не доведено достатніми доказами факт протиправного невиконання (неналежного виконання), фактично ухилення відповідача від виконання зобов`язань, в тому числі неналежного виконання рішення суду, яке набрало законної сили та є чинним, а тому вважав відсутніми законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв`язку із неналежним виконання грошового зобов`язання за період від 11.08.2020 року до 31.12.2021 року в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.12.2016 року у справі №638/11639/16-ц, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року у справі

№638/11639/16-ц заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.12.2016 року було скасовано та ухвалено нове, відповідно до якого позов було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в сумі 386317,42 грн., витрат на правову допомогу в сумі 2 500 грн. та судового збору в сумі 8 385,68 грн.

На виконання зазначеного рішення суду апеляційної інстанції, Дзержинським районним судом м. Харкова 16.03.2017 року було видано три виконавчих листи.

Приватним виконавцем виконавчого округу Семендяєвим О.С. були відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, які були об`єднані у зведене виконавче провадження № НОМЕР_3.

Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. від 28.05.2021 року було встановлено, що сума боргу за виконавчими документами у зведеному виконавчому провадженні НОМЕР_3 складає 397 203,10 грн, сума основної винагороди приватного виконавця - 39 720,31 грн., сума витрат виконавчого провадження - 2 007 грн.

Позивач вказував, що з огляду на несвоєчасне виконання зобов`язання із відшкодування завданої шкоди та судових витрат заборгованість відповідача станом на 31.05.2021 року становить: інфляційні витрати - 39 334,75 грн, три відсотки річних - 9 585,41 грн., а тому він був вимушений звернутись з даним позовом до суду в червні 2021 року.

Крім того, збільшивши позовні вимоги, позивач вказував, що загальний розмір відповідальності відповідача перед позивачем у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань, за період від 11.08.2020 року до 31.12.2021 року становить суму у розмірі

71 275,30 грн.

Разом з цим, судом встановлено, що ухвалою Верховного Суду від 15.02.2021 року було поновлено представнику ОСОБА_2 - адвокату Онисковцю Ю.А. строк на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року. Відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Онисковця Ю.А. Витребувано із Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу №638/11639/16-ц про відшкодування майнової шкоди.

Крім того, ухвалою Верховного Суду від 20.05.2021 року заяву ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Онисковець Ю.А., було задоволено. Виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди було зупинено до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 15.12.2021 року у справі №638/11639/16 касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діяв адвокат Онисковець Ю.А., було задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановами приватного виконавця виконавчого округу Харківської області, виконавчі провадження № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 були закінчені з огляду на постанову Верховного Суду від 15.12.2021 року, якою було скасовано рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 23.05.2023 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.12.2016 року було скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 290139,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір в розмірі 6322,20 грн. та витрати на правову допомогу, в розмірі 9 750 грн, а всього - 16 072,20 грн.

Встановлено, що після ухвалення судом апеляційної інстанції у травні 2023 року нового судового рішення стороною позивача ні предмет, ні підставу позову не було уточнено.

В обґрунтування вимог позивач вказував, що відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань, матеріальну шкоду позивачу не повернув, а відтак наявні підстави для стягнення за вказаний позивачем період штрафних санкцій в порядку ст.625 ЦК України.

Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала, що рішення, за невиконання якого позивачем нараховано інфляційні втрати та три відсотки річних, судом касаційної інстанції було скасовано, виконавчі провадження з його примусового виконання були закінчені, а відтак відсутні підстави для нарахування та, відповідно, сплати відповідачем цих коштів в порядку ст.625 ЦК України.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, судом прийнято до уваги те, що відповідно до положень ч.ч1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зобов`язання по стягненню боргу за рішенням суду зводиться до сплати грошей, а відтак, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Згідно ч.ч.1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, згідно практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року у справі №638/11639/16-ц, за невиконання якого позивачем було пред`явлено до відповідача вимоги про стягнення штрафних санкцій, в порядку ст.625 ЦК України, за період від 11.08.2020 року до 31.12.2021 року на час розгляду даного спору було скасовано судом касаційної інстанції і виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів були закінчені, що свідчить про відсутність належних доказів на підтвердження протиправного невиконання (неналежного виконання) відповідачем грошового зобов`язання за вказаний період, у тому числі. за судовим рішенням, яке є чинним, а тому пред`явлені позовні вимоги за наведених в позові підстав, як вірно вважав суд, є безпідставними.

Суд також вірно вважав, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовували наведених висновків суду.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що в ході розгляду справи позивачем не доведено достатніми доказами факт протиправного невиконання (неналежного виконання), фактично ухилення відповідача від виконання зобов`язань, в тому числі, не належного виконання рішення суду, яке набрало законної сили та є чинним, а тому суд вірно вважав відсутніми законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання за період від 11.08.2020 року до 31.12.2021 року в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, у зв`язку з чим вірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою адвокатом Прядком Олександром Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: