ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/32/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

за участі секретаря Панькевич Т.І.

та сторін позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Семенини В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 607/10856/22 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Сампари Надії Миронівни, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2023 року, ухваленого суддею Кунець Н.Р., повний текст якого виготовлено 17 серпня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Тернопільської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання права постійного користування в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 16.03.2021 купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0141 га, місце розташування якої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :12:013:0096, укладеного між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_3 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З.; визнати недійсним договір від 01.09.2021 купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0141 га, місце розташування якої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :12:013:0096, укладеного між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т.; скасувати запис про державну реєстрацію прав № 43734158 від 01.09.2021, вчинений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., відповідно до якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0, 0141 га, адреса: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :12:013:0096, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №01; визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за заповітом, площею 0,0227 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, яка згідно Державного акту належала на праві постійного користування згідно зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 55, її покійному чоловікові ОСОБА_5 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь земельну ділянку площею 0,0141 га, адреса: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :12:013:0096, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №01.

В обґрунтування позову посилається на те, що її покійному чоловіку ОСОБА_5 рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 28.04.1999 було передано земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 загальною площею 641 кв.м. , з яких 414 кв.м. передано у приватну власність, а 227 кв.м. надано в постійне користування, що підтверджується отриманими державними актами. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 , після смерті якого вона прийняла спадщину та успадкувала все належне йому майно, в тому числі і право на постійне користування вищезазначеною земельною ділянкою площею 0,0227 га на підставі складеного ним заповіту, однак державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що не було укладено договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, тому припинилось право користування земельною ділянкою зі смертю особи і таке право не входить до складу спадщини. Вказані обставини змусили її звертатись до ТМР із заявою про надання їй дозволу на відведення даної земельної ділянки у власність.

Рішенням Тернопільської міської ради № 4/9/45 від 16.06.2016 року позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га з передачею земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано її в шестимісячний термін подати на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Після отримання вказаного рішення в липні 2016 року, нею була розпочата процедура отримання необхідних висновків, дозволів та оформлення іншої технічної документації передбаченої ст. 50 Закону України «Про землеустрій». Проте на всі подані нею заяви державними кадастровими реєстраторами були надані відмови мотивовані наявністю помилки в координатах розташування суміжної земельної ділянки з кадастровим номером :12:010:0059, яка також належить їй на праві приватної власності, що спричинило накладку на новостворену земельну ділянку на підставі розробленого проекту землеустрою. Для усунення виявленої помилки в координатах розташування суміжної земельної ділянки з кадастровим номером :12:010:0059, вона неодноразово зверталася до розробника технічної документації вказаної земельної ділянки - КП «Земельно-кадастрове бюро», однак директором КП «Земельно-кадастрове бюро» їй було відмовлено у вирішенні даного питання. Крім того, вона неодноразово зверталась в міську раду на затвердження проекту землеустрою по земельній ділянці площею 0,0230 га за адресою АДРЕСА_1 , оскільки така земельна ділянка була сформована. Разом з тим, 05.04.2019 Тернопільською міською радою прийнято рішення №7/33/110, яким рішення міської ради від 16.06.2016 №7/9/45 було визнано таким, що втратило чинність через порушення встановленого шестимісячного терміну на подання розробленого проекту землеустрою на затвердження в Тернопільську міську раду, незважаючи на те, що вона була належним користувачем даної земельної ділянки, як спадкоємець ОСОБА_5 . Вказане рішення вона оскаржила та рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.03.2020 у справі №500/1977/19, яке набрало законної сили 21.04.2020, рішення Тернопільської міської ради №7/33/110 від 05.04.2019 скасовано.

Водночас, 24.07.2019 рішенням Тернопільської міської ради №7/36/22 надано дозвіл ОСОБА_4 для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0157 га безоплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Надалі позивач дізналась, що земельна ділянка площею 0,0230 га за адресою АДРЕСА_1 , на яку вона ще у 2017 році виготовила проект землеустрою без відповідно рішення міської ради була розділена та частина земельної ділянки площею 0,0141 га передана у власність ОСОБА_4 . Зокрема, 13.03.3020 Тернопільською міською радою було прийняте рішення № 7/47/91 про затвердження громадянину ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 .

В жовтні 2020 року позивач звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 , Тернопільської міської ради у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Тернопільської міської ради № 7/47/91 від 13.03.3020 «Про затвердження гр. ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0141 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 » та визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 52102222 прийняте 29.04.2020 приватним нотаріусом Олексишин М.Ю. щодо реєстрації права, власності на земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, за ОСОБА_4 , у задоволення якого було повністю відмовлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.09.2021 у справі № 607/18157/20.

На вказане рішення суду від 28.09.2021 позивач подала апеляційну скаргу та постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28.09.2021 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким скасовано рішення Тернопільської міської ради від 13.03.3020 №7/47/91 «Про затвердження ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0141 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 », визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 52102222 прийняте 29.04.2020 року приватним нотаріусом щодо реєстрації права власності на вказану земельну ділянку площею 0,0141 га кадастровий номер :12:013:0096 за ОСОБА_4 ..

Вказану постанову Тернопільського апеляційного суду нею було подано в Тернопільську міську раду, проте 01.08.2022 рішенням державного реєстратора їй відмовлено у скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 5212222, з тих підстав, що вказана земельна ділянка зареєстрована за новим набувачем ОСОБА_2 .

Позивач зауважує, що в період розгляду справи № 607/18157/20 ОСОБА_4 відчужив земельну ділянку площею 0.0141 га, місце розташування якої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :12:013:0096 згідно договору купівлі-продажу від 16.03.2021 укладеного з покупцем ОСОБА_3 , нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З.

В подальшому було укладено договір від 01.09.2021 купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0141 га, місце розташування якої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :12:013:0096. між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна земельна ділянка згідно договору купівлі-продажу від 01.09.2021 площею 0,0141 га, розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :12:013:0096 зареєстрована та належить на праві власності ОСОБА_2 .

Позивач звертає увагу, що вказаними договорами купівлі - продажу порушено її право постійного користування в порядку спадкування на земельну ділянку площею 0.0141 га, право на яку вона успадкувала, при цьому ОСОБА_4 не мав права знаючи про розгляд судової справи її відчужувати, однак останній поступив недобросовісно, оскільки відчужив спірну земельну ділянку в період розгляду справи №607/18157/20.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Тернопільської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання права постійного користування в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння, задоволено частково.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер: :12:013:0096, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 01.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Судові витрати понесені позивачем на сплату судового збору у розмірі 3969,60 грн покладено на позивача ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Сампара Н.М. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначила, що 16.11.2009 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0414 га, з кадастровим номером :12:010:0059 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за № 4364 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С.

Натомість під час посвідчення договору дарування земельної ділянки № 4364, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. не звернула уваги на те, що право власності ОСОБА_5 посвідчується дублікатом Державного акта на право приватної власності на землю серії IV-TP № 017671, виданого Тернопільською міською радою 17.05.1999 p., який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1836, в якому площа земельної ділянки зазначена без врахування вже подарованої землі ОСОБА_4 за договором дарування № 2868.

ОСОБА_4 , права якого порушенні, у зв`язку з незаконним договором дарування від 16.11.2009 р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовною заявою до ОСОБА_1 треті особи -приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу, Іваненко О.С., Державне підприємство Центр державного Земельного кадастру Тернопільська регіональна філія, Комунальне підприємство Земельно-кадастрове бюро про визнання недійсними та скасування договору дарування земельної ділянки, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та проектно-технічної документації земельної ділянки. Згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2020 року позов задоволено частково, визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 16.11.2009 p., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С, зареєстрований в реєстрі за № 4364. В решті позовних вимог відмовлено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 23.11.2020 року визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 16.11.2009 p., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С, зареєстрований в реєстрі за № 4364 лише в частині дарування 0,0228 га. земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Верховним Судом прийнято постанову від 30.06.2021 року, якою рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.07.2020 в не скасованій частині та постанову Тернопільського апеляційного суду від 23.11.2020 р залишено без змін.

Таким чином, у приватній власності ОСОБА_1 , за постановою Верховного Суду від 30.06.2021, станом на 30.06.2020 за адресою: АДРЕСА_1 залишилася земельна ділянка у розмірі - 0,0186 га.

Проте 14.09.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено, нотаріально посвідчений, договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 116/200 частки будинковолодіння, житлові будинки під літ А та літ Б з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, місцезнаходження якої АДРЕСА_1 , кадастровий номер :12:010:0059, розмір якої відповідно до п.3 даного договору становить 0,0414 га, що не відповідає дійсності, адже згідно з постановою Верховного Суду від 30.06.2021 у власності ОСОБА_1 залишилося тільки 0,0186 га.

Заявник вказує, що твердження ОСОБА_1 відносно успадкування за заповітом нею права постійного користування земельною ділянкою в розмірі 0,0227 га після смерті чоловіка з посиланням на судову практику ВП ВС у справі № 179/1043/16-ц від 23.06.2020 є безпідставними, оскільки даний правовий висновок стосується безпосередньо саме спадкування постійного користування земельною ділянкою, після смерті засновника селянського (фермерського) господарства, а в даному випадку слід застосовувати судову практику ВСУ у справі № 6-2329цс16 від 05.10.2016, яка стосується аналогічного предмету спору, який зараз розглядається судом, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

В зв`язку з цим, якщо позивач начебто була правонаступником права постійного користування на дану земельну ділянку, то навіщо тоді здійснювалася процедуру приватизації земельної ділянки, як такої, яка щойно формується та створюється. Отож є усі підстави вважати, що позивач знала про те, що дана земельна ділянка нею не успадковується відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане 23.03.2011 р. державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Новак О.В., в результаті чого намагалася якнайшвидше приватизувати дану земельну-ділянку, шляхом виділення нової земельної ділянки із земель комунальної власності.

Також заявник звертає увагу на те, що даний спір стосується різних земельних ділянок, зокрема яка вказана у постанові Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2023 р. у справі 607/18157/20, на яку посилається суд першої інстанції, не вирішено питання стосовно того, чому: земельна ділянка площею 0,0227 га за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно державного акту на право постійного користування землею, який не є зареєстрованим, передана ОСОБА_7 у постійне користування із зазначенням зовнішніх меж землекористувачу, опис меж: від А до Б земля ОСОБА_8 , від Б до В земля Жеку № 5, від В до Г земля ОСОБА_5 , від Г до А вул. Стецька, а також, - земельна ділянка, яка зазначена в договору купівлі-продажу земельної ділянки, від 01.09.2021 р. укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передавалася у власність, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.0141 га з таким описом меж: від А до Б землі Тернопільської міської ради, від Б до В землі Гончаровського, від В до Г землі Тернопільської міської ради, від Г до А землі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , - мають різні адреси, площу та власників сусідніх земельних ділянок, що свідчить про те, що існують усі підстави вважати, що вище зазначені земельні ділянки є різними.

Крім цього, суд першої інстанції невірно тлумачить норму матеріального права, а саме щодо віндикації, стосовно спірної земельної ділянки. Не враховував факт, що віндикаційний позов передбачає витребування з чужого незаконного володіння землі, - саме її власником, про що неодноразово зазначав у своєму рішенні, та чого через невідомі причини не застосував у кінцевому результаті. Оскільки позивач є землекористувачем спірної земельної ділянки, а не власником, він не може подавати віндикаційний позов відповідно до усього вищезазначеного.

Також вважає за необхідне наголосити на факті того, що цільовим призначенням спірної земельної ділянки, - є право постійного користування для обслуговування житлового будинку і споруд. Однак, у власності позивача вже немає будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вона його 14.09.2021 продала ОСОБА_2 , а тому жодної необхідності та підстави у володінні даною земельною ділянкою у позивача немає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить частково скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2023 року, та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначила, що задовольнивши позовну вимогу позивачки щодо витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер: :12:013:0096, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 01, суду слід було звернути увагу на те, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За таких підстав мали б підлягати також до задоволення позовні вимоги позивачки про скасування запису державного реєстратора.

Щодо позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за заповітом, то вона у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , подавши 16.06.2010р. нотаріальній конторі заяву, як єдина спадкоємиця, і за заявою якої було заведено спадкову справу № 394/2010 після смерті її чоловіка, що вказує на те, що позивачка є власником майна із часу її відкриття (спадщини), а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності на спірну земельну ділянку відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України.

Щодо визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу зазначає, що відповідачі є недобросовісними набувачами.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сампари Н.М., у якому зазначила, що в апеляційній скарзі адвокат Сампара Н.М. покликається на рішення судів у цивільній справі № 607/11728/17.

З цього приводу зауважує, що рішення судів у вказаній цивільній справі № 607/11728/17, не мали і не мають жодного відношення до доказів та доказування, а також не мають жодного відношення ні до предмету, ні до підстав її позову, оскільки стосуються договору дарування земельної ділянки від 16.11.2009р. укладений між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з приводу земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

Натомість, предмет та підстави позову стосуються зовсім іншої земельної ділянки, а саме - земельної ділянки 0,.0141 га, місце розташування якої за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер :12:013:0096.

Щодо начебто нелогічних її дій з приводу приватизації спірної земельної ділянки, якщо таку земельну ділянку було успадковано, то тут можна зазначити наступне.

Про порушення законного права вона довідалась лише 28.02.2022р. з постанови Тернопільського апеляційного суду у справі № 607/18157/20, де вказано, що згідно постанови Великої Палати Верховного Суду України від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц, за змістом переліку наведеного у ст. 1219 ЦК України право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати, а тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від нового призначення відповідної ділянки.

Відтак, з вказаної постанови та висновку Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022р. у справі №607/18157/20 та наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду України від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц, вбачається, що вона після смерті мого чоловіка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі складеного ним заповіту, успадкувала все належне йому майно, в тому числі і право на постійне користування вищезазначеною земельною ділянкою площею 0,0227 га. за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, її дії були логічними, виходячи з умов, в які її ставили (відмова нотаріуса щодо спадкування права користування земельною ділянкою), і лише коли суди чітко навели свої висновки та правову позицію, що таке право успадковується, і її не потрібно було проходити усі ці кола пеклу, в порядку приватизації, які нею вище наведені та які стосуються рішень Тернопільської міської ради та вказаної спірної земельної ділянки, оскільки земельна ділянка площею 0,0227 га. належала її покійному чоловіку ОСОБА_5 на праві постійного користування, що засвідчується відповідним державним актом на право постійного користування. Інших спадкоємців окрім неї після смерті ОСОБА_5 не було і не має, що вказує ще раз на те, що вона після смерті її покійного чоловіка ОСОБА_5 12.06.2010 року на підставі складеного ним заповіту, успадкувала все належне йому майно, в тому числі і право на користування цією земельною ділянкою площею 0.0227 га. за адресою: АДРЕСА_1 на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у спадкодавця ОСОБА_5 .

Також потрібно зазначити, що ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем, оскільки він знав про судові тяжби щодо вказаної спірної земельної ділянки, які тривали з 2016 року, починаючи з рішення Тернопільської міської ради від 16.06.2016 року №7/9/45 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га за адресою АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_1 "

Представник ОСОБА_2 адвокат Сампара Н.М. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначила, що наведенні в апеляційні скарзі аргументи не відповідають дійсності, є голослівними та надуманими ОСОБА_1 . Адже не можна вважати, що відповідачі є недобросовісними набувачами, посилаючись тільки на те, що оцінка вартості землі знизилася, враховуючи факт того, що суб`єкти, які проводили дану експертизу, не були попередженні про кримінальну відповідальність за її результати, та могли зазначити будь-яку вартість земельної ділянки, вигідну для продавця чи покупця договору купівлі-продажу.

Щодо скасування запис про державну реєстрацію прав № 43734158 від 01.09.2021 року, заявник зазначає, що суду першої інстанції варто було звернути увагу на те, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження».

Однак, ОСОБА_1 , не звернула уваги на сам факт того, що норма на яку вона посилається з метою скасування запису державного реєстратора, передбачає однією з обов`язкових умов, щоб саме рішення, яким власне набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, тобто по суті рішення суду першої інстанції від 07.08.2023 p., набрало законної сили. Оскільки, ОСОБА_2 , та й взагалі, самим апелянтом подані апеляційні скарги на це рішення, - воно не є таким, що набрало законної сили.

Враховуючи все вище зазначене, вважаємо, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, та прийняв правильне рішення, відмовивши у задоволенні вимоги скасувати запис про державну реєстрацію прав № 43734158 від 01.09.2021 р.

Також, заявник вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволені її позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування, що відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, яка згідно Державного акту належала на праві постійного користування згідно зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 55, покійному чоловікові ОСОБА_1 , а саме - ОСОБА_5 .

Свою позицію ОСОБА_1 , обґрунтовує одним аргументом, а саме тим, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 р. по справі № 179/1043/16-ц вказала, що начебто наступне: «право постійного користування земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки».

Однак на противагу цьому хочемо звернути увагу суду на те, що заявником нахабно вирвано з контексту вище зазначенні та виділенні слова. Так власне справа, по якій винесена вище зазначена постанова Великої Палати Верховного Суду стосується спору, який виник в результаті спадкування права постійного користування земельною ділянкою засновника селянського (фермерського) господарства. Отже, вся постанова стосується правової позиції суду, щодо спадкування права, постійного користування земельною ділянкою саме засновниками селянських (фермерських) господарства.

Відповідно, доходимо до цілком логічного висновку, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельного ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини, що у свою чергу є нічим іншим, як прямою підставою для повернення земельної ділянки в державну власність.

Представник Тернопільської міської ради Чарнош Т.М. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначила, що вимоги заявника щодо визнання недійсним договорів купівлі продажу земельної ділянки та скасування запису про державну реєстрацію прав не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18.

За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, є неефективними. При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16.

Ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна.

Отже, заявлені позивачем, яка вважає порушеним її право на спірну земельну ділянку, позовні вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 16.03.2021 укладеного ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та договору купівлі - продажу від 01.09.2021 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , про скасування записів про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 та про визнання за нею права постійного користування спірною земельною ділянкою не відповідають належному способу захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Крім цього, вважає, що судом першої інстанції взагалі не взято до уваги, що застосування у даній справі правової позиції суду, викладеної у постанові ВП ВС у справі № 179/1043/16 від 23.06.2020 не є доцільним, оскільки правовий висновок зазначений у даній постанові стосується права постійного користування земельною ділянкою у разі смерті засновника селянського (фермерського) господарства, де право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством і підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою є лише припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство.

В даному випадку слід застосувати судову практику, висловлену в постанові ВСУ у справі № 6-3113цс15 від 23.11.2016, в постанові ВС у справі № 376/2038/14 від 17.10.2018 про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою площею 0,0227 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зі смертю ОСОБА_5 припинилося і не ввійшло до складу спадщини, яка відкрилася після його смерті.

Позивачем жодним чином цей факт не оспорювався, навіть після отримання ним постанови державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Рудніцького Р.Я. про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на право постійного користування земельною ділянкою.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Семенина В.М. у судовому засіданні, подану ними апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній, а щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_2 адвоката Сампари Н.М. заперечили.

ОСОБА_3 повторно у судове засідання не з`явилась і не повідомила причин неявки, будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 73.

ОСОБА_2 також повторно не з`явився у судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, яка повернулась на адресу Тернопільського апеляційного суду з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

Представник Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився повторно, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку електронного документу, а саме в електронному вигляді Судової повістки про виклик до суду в електронний кабінет.

Згідно з пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Також відповідно до пункту 2 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки в електронний кабінет особи.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сампари Н.М. слід задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що згідно державного акту на право постійного користування землею, виданого ОСОБА_5 , який мешкає по АДРЕСА_1 , на підставі рішення Тернопільської міської Ради народних депутатів від 28.04.1999 № 365, надається у постійне користування земельна ділянка площею 227 кв.м в межах згідно з планом на території м. Тернополя для обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Цей державний акт складено у двох примірниках, з яких перший надано землекористувачеві ОСОБА_5 , а другий зберігається у Тернопільській міській раді н/д. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 55 (т.1 а.с.20).

Також ОСОБА_5 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0414 га, яка належала йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV- ТР№ 017671, виданого Тернопільською міською радою 17.05.1999 р., який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1836.

19.06.2002 р. між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 укладений договір дарування 21/50 частин будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 2871. За умовами зазначеного вище договору дарування ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 безоплатно у власність 21/50 частини будинковододіння за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема: цегляний житловий будинок загальною площею 39,05 кв.м, надвірні будівлі: дерев`яна вбиральня, огорожа, що належали ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право, на спадщину, виданого Першою Тернопільської нотаріальною конторою 04.02.1999 р., зареєстрованого Тернопільським міським госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 10.02.1999 р. за № 830.

Крім того, 19.06.2002 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір дарування земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л.О., зареєстрований в реєстрі, за № 2868, відповідно до якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 безоплатно у власність 0,0228 га з належної ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,0414 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

14.09.2002 p ОСОБА_6 своєю заявою, яка посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 812 приватним нотаріусові Тернопільського районного нотаріального округу Василишин С.Й., - ОСОБА_5 не заперечував проти вилучення земельної ділянки площею 0,0145 га., ОСОБА_4 для обслуговування житлового будинку, із земельної ділянки загальною площею 227 кв.м, що знаходиться у його користуванні і розташована по адресі: АДРЕСА_1 . При цьому у постійному користуванні ОСОБА_13 залишалася земельна ділянка розміром 0,0082 га.

15.06.2009 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Скідан О.Є. за реєстровим номером 640 посвідчено заповіт, згідно якого ОСОБА_5 заповів все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати і на що він за законом матиме право ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 25)

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тернопіль, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 12.06.2010 (т. 1 а.с. 24).

23.03.2011 державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Новак О.В. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 4-657, на 29/200 часток будинковолодіння в складі двох житлових будинків: під літ. А та під літ. Б з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться під АДРЕСА_1 і належали померлому ОСОБА_5 . На підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою 26 березня 2009 року за реєстровим № 2-419, право власності на які за ним зареєстроване ТзОВ Міське бюро технічної інвентаризації 28 квітня 2009 року за № 830 в книзі 5. У свідоцтві вказано, що спадкується 29/200 часток будинковолодіння, а саме: 1/4 частка житлового будинку під літ. А, житловою площею - 48,4 кв.м., загальною площею 74,6 кв.м., огорожа «1», ворота «2» (т. 1 а.с. 21).

Як вбачається з постанови державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Рудніцького А.Я. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 22/02-31 від 12.01.2021, 16.06.2010 нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 394/2010 після смерті ОСОБА_5 , за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини №853 від 16.06.2010. Для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 227 кв.м, передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 було подано ряд документів, однак у видачі такого свідоцтва їй було відмовлено з підстав того, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі Державного акта на право користування земельною ділянкою без укладання договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини (т.1 а.с.18-19).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.03.2020 у справі № 500/1977/19, позов ОСОБА_1 задоволено та скасовано рішення Тернопільської міської ради №7/33/110 від 05.04.2019, яким рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Тернопільської міської ради №7/9/45 від 16.06.2016 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га за адресою АДРЕСА_1 » визнано таким, що втратило чинність.

Вказаним рішенням суду встановлено, що 16.06.2016 рішенням дев`ятої сесії сьомого скликання Тернопільської міської ради №7/9/45 позивачці було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га за адресою АДРЕСА_1 .

14.07.2016 позивачка уклала із землевпорядною організацією договір на проведення топографо-геодезичних, картографічних робіт на вище згадану земельну ділянку. Результатом виконання договору стало оформлення плану вище згаданої земельної ділянки, який в подальшому було використано тією ж землевпорядною організацією для формування проекту відведення цієї земельної ділянки. Роботи за даним договором були завершені 14.01.2017 року.

26.01.2017 позивачкою було затверджено Завдання на складання проекту землеустрою щодо відведення вище згаданої земельної ділянки.

26.06.2017 датовано останній документ у складі вище згаданої землевпорядної документації - «Висновок про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» № 2300/82-17.

07.07.2017 та 02.08.2017 позивачка зверталась в Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області з заявами про внесення відомостей про сформовану земельну ділянку в Державний земельний кадастр.

18.07.2017 та 09.08.2017 позивачка отримала відмови у присвоєнні кадастрового номера сформованій земельній ділянці з мотивів існуючої помилки в координатах поворотних точок суміжної земельної ділянки, яка вже належить на праві власності позивачці та її було рекомендовано звернутись до розробника землевпорядної організації з вимогою усунення виявлених помилок.

16.08.2017 позивачка звернулась до комунального підприємства «Земельно - кадастрове бюро», яке було розробником землевпорядної документації суміжної земельної ділянки з вимогами усунути виявлені помилки, які були допущені розробником. Проте як зазначають позивач та його представники будь-якої відповіді від розробника позивачка не отримала і помилки не було усунуто.

05.04.2019 Тернопільська міська рада приймає рішення № 7/33/110, яким рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Тернопільської міської ради № 7/9/45 від 16.06.2016 «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0230 га за адресою АДРЕСА_1 » визнає таким, що втратило чинність.

Згідно з договором купівлі - продажу земельної ділянки посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З. 16.03.2021 та зареєстрованим в реєстрі за № 257, Продавець ОСОБА_4 передає за плату у власність, а Покупець ОСОБА_3 приймає земельну ділянку, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 і зобов`язується сплатити за неї обговорену грошову суму та використовувати її без зміни цільового призначення.

Як вбачається із договору купівлі продажу купівлі - продажу земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 01.09.2021 та зареєстрованого в реєстрі за № 5864, Продавець ОСОБА_3 передала у власність (продала), а Покупець ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) земельну ділянку, місце розташування, якої: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :12:013:0096.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 306366799 від 02.08.2022, земельна ділянка, площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

З договору купівлі - продажу посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 14.09.2021 та зареєстрованого в реєстрі за № 6173 слідує, що Продавець ОСОБА_1 продала (передала у власність), а Покупець ОСОБА_2 купив (прийняв у власність), наступне нерухоме майно: 116/200 часток домоволодіння, житлові будинки під літ. «А» та літ. «Б» з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, місце знаходження якої: АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :12:010:0059.

Згідно з договором купівлі - продажу посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. 15.09.2021 та зареєстрованого в реєстрі за № 6247, Продавець ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_14 продав (передала у власність), а Покупець ОСОБА_2 купив (прийняв у власність), 21/50 часток домоволодіння, житлові будинки під літ. «А» та літ. «Б» з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач ОСОБА_1 з часу її відкриття набула права постійного користування на успадковану після смерті ОСОБА_5 земельну ділянку в цілому площею 0,0227 га, тим самим на спірну земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебувала у користуванні ОСОБА_5 на підставі державного акту на право постійного користування землею.

Крім цього, враховуючи те, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 у справі № 607/18157/20, яка набрала законної сили 28.02.2022 рішення Тернопільської міської ради № 7/47/91 від 13.03.2020, на підставі якого за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку площею 0, 0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, яка розташована по АДРЕСА_1 скасовано, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_4 набув у власність земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096 незаконно, відтак остання вибула із володіння позивача ОСОБА_1 поза її волею.

Водночас суд зауважує, що ОСОБА_4 будучи відповідачем у справі № 607/18157/20 та будучи обізнаним про наявність спору з приводу земельної ділянки площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096, в період розгляду вказаної справи 16.03.2021 відчужив спірну земельну ділянку площею 0,0141 га, кадастровий номер :12:013:0096 на користь ОСОБА_3 , яка в свою чергу 01.09.2021 відчужила її на користь ОСОБА_2 , що свідчить про недобросовісність дій ОСОБА_4 .

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, оскільки не відповідають висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

На підставі статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

За змістом положень статті 182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Приписами частини 1 статті 1225 цього ж Кодексу визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою згадана стаття не містить.

Отже, аналіз зазначених норм свідчить про те, що право постійного користування земельною ділянкою, що виникло у особи на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Така позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 05 жовтня 2016 року у справі за № 6-2329цс16, від 23 листопада 2016 року в справі № 6-3113цс15 та постанові КЦС в складі Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 399/374/16-ц.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилається на те, що вона набула право на спадкування частини спірної земельної ділянки після смерті свого чоловіка, у якого на підставі державного акту на постійне користування для обслуговування житлового будинку і господарських споруд знаходилася вказана земельна ділянка.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не уклавши договору про право користування земельною ділянкою площею 227 кв.м за адресою АДРЕСА_1 із власником землі, а тому право користування земельною ділянкою припинилося із смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Позивачем жодним чином цей факт не оспорювався, навіть після отримання нею постанови державного нотаріуса Першої тернопільської державної нотаріальної контори Рудніцького Р.Я. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 227 м.кв., передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Навпаки, у 2016 позивач розпочала процедуру відведення цієї земельної ділянки у власність шляхом безоплатної приватизації в порядку, визначеному статтею 118 ЗК України. В результаті чого, позивач отримала рішення Тернопільської міської ради № 7/9/45 від 16.06.2016 Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0230 га за адресою АДРЕСА_1 .

14.09.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено, нотаріально посвідчений, договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 116/200 частки будинковолодіння, житлові будинки під літ А та літ Б з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, місцезнаходження якої АДРЕСА_1 , кадастровий номер :12:010:0059, розмір якої відповідно до п.3 даного договору становить 0,0414 га.

Даний факт свідчить про те, що у позивача за адресою: АДРЕСА_1 відсутнє будинковолодіння, разом з тим, цільове призначення спірної земельної ділянки це право постійного користування для обслуговування житлового будинку і споруд.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 на постанову Великої Палати ВС у справі № 179/1043/16 від 23.06.2020 року, оскільки в даній справі спір виник в результаті спадкування права постійного користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб після смерті засновника селянського (фермерського) господарства, що не є тотожним даним правовідносинам.

Також, колегія суддів вважає, що постанову Тернопільського апеляційного суду від 28.02.2022 не слід брати до уваги, оскільки обставини встановлені в даній постанові стосувалися щодо скасування рішення Тернопільської міської ради від 13.03.2020 № 7/47/91 від 13.03.2020 Про затвердження гр. ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0141 га за ОСОБА_4

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року в справі №350/67/15-ц зазначила наступне:

«ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що підстав задовольняти вимогу про визнання за ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за заповітом, площею 0,0227 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 не має.

Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача.

Оскільки позивач не є власником спірної земельної ділянки, віндикаційний позов є безпідставним.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині визнання недійсними договорів-купівлі продажу від 16.03.2021 та від 01.09.2021, скасування запису про державну реєстрацію за ОСОБА_2 слід зауважити, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи. Яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочині щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією висловленою у постановах ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18.

У постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 ВП ВС зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що висновки, викладені у рішення суду від 07 серпня 2023 року не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сампари Надії Миронівни слід задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Тернопільської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання права постійного користування в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Щодо заяви ОСОБА_1 про винесення окремої ухвали щодо адвоката Сампари Н.М. слід зазначити, що підстав, передбачених статтею 262 ЦПК України для постановлення окремої ухвали, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частини тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ОСОБА_1 апеляційним судом була звільнена від сплати судового збору, тому ОСОБА_2 необхідно компенсувати судовий збір за рахунок держави за подання апеляційної скарги у розмірі 1610 грн 41 коп.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сампари Надії Миронівни задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Тернопільської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування запису про державну реєстрацію прав, визнання права постійного користування в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Компенсувати ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 1610, 41 грн, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 19 лютого 2024 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів