Справа № 463/7418/21 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/1900/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Марко О.Р.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача

Територіального управління ДБР у м.Львові Онищака М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Львові про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на відшкодування моральної шкоди 700000 грн., завданої протиправними діями та бездіяльністю органу досудового розслідування Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Львові (далі ТУ ДБР у м. Львові), в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000021 від 22.12.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, в якому його (позивача) визнано потерпілим.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що на виконання ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова Жовніра Г.Б., 22.12.2018 року органом досудового розслідування ТУ ДБР у м. Львові внесено відомості до ЄРДР за №0000021 на підставі його (позивача) заяви від 14.12.2018 року про невиконання рішень судів посадовими особами Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області та Львівської місцевої прокуратури №2, з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.3 ст.382 КК України.

Однак, службовими особами ТУ ДБР у м. Львові з 14.12.2018 року по даний час не проведено слідчі дії відповідно до статей 2, 4, 5, 8, 9, 10, 11 КПК України та не вчинено процесуальні дії з урахуванням статей 84, 85, 86, 91, 92, 93, 94 КПК України, зокрема, безпідставно було відмовлено у задоволенні його, як потерпілого, клопотань, а 08.10.2020 року винесено незаконну постанову про закриття кримінального провадження, притому, що ні завершення, ні закінчення розслідування не відбулось.

Зазначає, що неправомірними діями та бездіяльністю службових та посадових осіб ТУ ДБР у м. Львові порушено його права людини в Державі Україна, принижено честь і гідність, спричинено загрозу життю через можливе інфікування, оскільки він змушений був з`являтись у судові засідання в розпалі захворюваності на коронавірусну інфекцію, а також стрес, хвилювання, невизначеність та дискримінацію в кримінальному процесі, що суперечить вимогам Конституції України та Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, чим завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 700000 грн.

Вважає, що долученими судовими рішенням доведено факт невиконання органом державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини та завданої шкоди, відшкодування якої гарантовано статтею 56 Конституції України.

Наголошує, що він звернувся до органу державної влади з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів, порушених зі сторони посадових осіб органу державної влади, однак, такого не отримав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги позивач звертає увагу на витребування головуючим суддею матеріалів кримінального провадження за відсутності про це клопотання, з власної ініціативи, порушуючи при цьому норми процесуального закону, якими врегульовано порядок вирішення даного питання.

Крім того, зазначає, що перед судовими дебатами йому стало відомо про родинні зв`язки секретаря судового засідання з представником відповідача, однак, суддя на поставлене питання щодо достовірності цих чуток змовчала, відтак, не заперечила цього факту. Вважає, що апеляційний суд має встановити дану обставину.

Вказує, що відповідно до статусу потерпілого він подав низку клопотань слідчому ТУ ДБР у м. Львові щодо проведення слідчих і процесуальних дій в кримінальному провадженні, в задоволенні яких йому було відмовлено, а з власної ініціативи не вчинено жодної дії.

Звертає увагу, що за наслідками розгляду його скарг, поданих в порядку КПК України, 16.05.2019 року слідчим суддею Личаківського районного суду м. Львова частково задоволено його скаргу, проте, дане судове рішення залишилось невиконаним відповідачем, слідчі дії не проведені, а в подальшому, кримінальне провадження закрите, у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, і ні слідчий, ні прокурор не звернулися до суду щодо продовження цих строків, при не проведенні такого взагалі, чим порушено ст.ст.6, 13 Конвенції.

Вважає, що суду надані докази протиправних дій відповідача, які спричинили шкоду, а невизначеність представника відповідача у доводах, зазначених у відзиві, ставить під сумнів достовірність його пояснень.

На переконання позивача, заперечення представника відповідача ТУ ДБР у м. Львові щодо заподіяння йому шкоди не спростовують сам факт заподіяння шкоди, при цьому, наголошує, що відповідачем не надано жодних доказів про відсутність його вини у завданій шкоді в розумінні норм права, які сформовані Верховним Судом.

Вважає, що відповідач, застосувавши рішення ЄСПЛ «Міхєєв проти Росії», фактично визнав вину і суму сатисфакції.

На думку позивача, враховуючи визначені процесуальним законом принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у заподіянні шкоди.

Наголошує, що прецедентною практикою Європейського суду з прав людини та на законодавчому рівні в Україні, зокрема ч.2 ст.1166 ЦК України, передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини, тобто закріплено презумпцію дії моральної шкоди.

Звертає увагу, що невиконання відповідачем Конституції України і міжнародних договорів призвело до надмірної тривалості досудового розслідування, а непроведення слідчих дій з 14.12.2018 року по 08.04.2021 року, закриття провадження по строках без проведення слідчих дій, неефективного розслідування, невиконання судових рішень, призвело до заподіяння йому моральної шкоди.

Вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав грубого порушення норм матеріального та процесуального права, як таке, що винесене поза межами Законів України, в тому числі Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та норм міжнародного права.

18.07.2023 року відповідач ТУ ДБР у м. Львові подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги позивача, і вважає, що доводи апеляційної скарги базуються на однобічному трактуванні обставин справи та вибірковому застосуванні норм чинного законодавства.

В судове засідання апеляційного суду представник Державної казначейської служби України не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, шляхом надіслання йому судової повістки на офіційну електронну адресу, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000021 від 22.12.2018 року на підставі його заяви від 14.12.2018 року про невиконання рішень судів посадовими особами Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області та Львівської місцевої прокуратури №2, з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.3 ст.382 КК України, досудове розслідування в якому проводилось Другим слідчим відділом слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Львові.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 16.04.2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, від 27.03.2019 року про відмову в задоволенні клопотань №№1, 2, 3, 4, 5, 5а, 6, 7, 8, 9, 10 про проведення слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні №0000021 від 22.12.2018 року відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 16.05.2019 року скарги ОСОБА_1 на постанови слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, Гордона Е.С. від 27.03.2019 року в частині відмови у задоволенні клопотань про допит як свідків прокурорів Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Постанови слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, Гордона Е.С. від 27.03.2019 року про відмову в задоволенні клопотань про проведення слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні №0000021 від 22.12.2018 року за ч.3 ст.382 КК України скасовано в частині відмови в задоволенні клопотань про допит як свідків прокурорів Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Зобов`язано слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 допитати як свідків прокурорів Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з приводу з`ясування обставин, які мають значення для кримінального провадження №0000021 від 22.12.2018 року за ч.3 ст.382 КК України.

В решті вимог скарг ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи в названій вище частині скаргу ОСОБА_1 , слідчий суддя виходив із того, що вказані прокурори є процесуальними керівниками у кримінальних провадженнях, в межах яких ухвалювались судові рішення, у зв`язку з чим їм можуть бути відомі обставини щодо виконання чи невиконання слідчими та іншими особами судових рішень, а також відомості про інші обставини, які мають значення для кримінального провадження №0000021 від 22.12.2018 року за ч.3 ст.382 КК України.

В частині відмовлених вимог за скаргами ОСОБА_1 зазначено, що в задоволенні решти клопотань ОСОБА_1 було відмовлено, зокрема, з тих підстав, що вони заявлені з приводу обставин, які виходять за межі предмету розслідування в даному кримінальному провадженні, та не містять конкретної мети проведення таких дій та відомостей, які б вказували на можливість отримати конкретні докази або перевірити вже отримані докази в даному кримінальному провадженні.

30.07.2019 року слідчим Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, Гордоном Е.С. кримінальне провадження №0000021 від 22.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діяннях працівників поліції та прокуратури складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 23.10.2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, Гордона Е.С. від 30.07.2019 року про закриття кримінального провадження №0000021 від 22.12.2018 року.

Матеріали кримінального провадження №0000021 від 22.12.2018 року повернуто слідчому Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, Гордону Е.С. для проведення досудового розслідування.

При цьому, слідчий суддя виходив із того, що висновки слідчого ДБР про те, що в ході досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні факт не виконання ухвал суду не встановлений, є передчасними.

Водночас, в ухвалі суду зазначено, що не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_1 про те, що постанова винесена слідчим всупереч вимогам ч.2 ст.19 Конституції України, ст.ст.2, 9, 11 КПК України, ст.ст.3, 13, 14 Конвенції.

08.10.2020 року слідчим Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, Гордоном Е.С. знову винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000021 від 22.12.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України.

Назване кримінальне провадження було закрито на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування та у зв`язку з відсутністю в діяннях працівників поліції та прокуратури складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20.10.2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, вказану вище постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, Гордона Е.С. від 08.10.2020 року про закриття кримінального провадження №0000021 від 22.12.2018 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, скасовано.

Разом з тим, підставою для скасування постанови слідчого слугувало лише те, що кримінальне провадження було закрите з двох різних підстав, які є взаємовиключними, що не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом.

Як наслідок, зауваження суду були враховані і постановою слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, Гордона Е.С. від 23.12.2020 року кримінальне провадження №0000021 від 22.12.2018 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, закрито на підставі абз.14 ч.1 п.10 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування.

Законність вказаної постанови підтверджена ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 26.01.2021 року, якою у задоволенні скарги ОСОБА_1 про скасування постанови слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, Гордона Е.С. від 23.12.2020 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000021 від 22.12.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України, відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 19.02.2021 року ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 26.01.2021 року залишено без змін.

За загальним правилом, яке міститься у статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Складовими частинами цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди, є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору і тягне за собою порушення майнових (немайнових) прав та інтересів іншої особи із настанням для неї негативних наслідків (втрат) майнового чи немайнового характеру.

Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

За загальним правилом, яке міститься у статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

У відповідності до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст.1176 ЦК), зокрема, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цього органу.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цієї особи.

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2023 року у справі №757/221/21-ц зазначено, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому, не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02 листопада 2022 року в справі №755/9504/21 (провадження №61-7786св22), від 25 січня 2021 року в справі №227/4410/19 (провадження №61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі №227/3052/19 (провадження №61-22337св19), від 08 вересня 2021 року в справі №638/164/18 (провадження №61-446св21), від 01 грудня 2021 року в справі №638/3758/20 (провадження №61-12540св21).

Згідно з висновками у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №686/27967/19, сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 грудня 2019 року у справі №285/3475/18-ц (провадження №48184св18), від 10 липня 2019 року у справі №522/3429/17 (провадження №28015св18), від 04 березня 2020 року у справі №639/1803/18 (провадження №18842св19).

Отже, з урахуванням наведених вище норм матеріального права та висновків Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, а також з правового аналізу зазначених вище судових рішень, які позивач надав на підтвердження заявлених вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог позивача, оскільки ухвалами слідчих суддів від 16.05.2019 року, 23.10.2019 року та 20.10.2020 року вказано лише на наявність певних недоліків під час проведення досудового розслідування службовими особами ТУ ДБР у м. Львові, зокрема, на необхідність проведення допиту двох процесуальних керівників за клопотанням ОСОБА_1 , а також на невірно зазначену підставу для закриття кримінального провадження тощо, разом з тим, встановлення цих недоліків у процесуальній діяльності службових (посадових) осіб відповідача та зобов`язання судовими рішеннями їх усунути саме по собі не є підтвердженням незаконності їх діяльності і не може бути достатньою підставою для висновку про цивільно-правову відповідальність відповідача у виді відшкодування позивачу, як потерпілому у кримінальному провадженні, моральної шкоди, до того ж, законність остаточного рішення відповідача по даному кримінальному провадженні після усунених недоліків підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доводам сторін та доказам, на які вони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

При цьому, необхідно зазначити, що вимога позивача про встановлення апеляційним судом обставин для відводу (самовідводу) судді є безпідставною, оскільки, власне, на особу, яка заявляє відвід, цивільним процесуальним законом (ст.39 ЦПК України) покладено обов`язок навести в заяві про відвід обгрунтовані підстави для відводу судді, позаяк, лише встановлення обставин, вказаних у пунктах 1 4 частини першої статті 36 та статті 37 ЦПК України, звільняє заявника від обов`язку надання інших доказів упередженості судді для цілей відводу.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 01 березня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич