Справа № 344/5614/13-ц
Провадження № 4-с/344/11/24
18 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді Бабій О.М.
секретаря Волощук Є.Ю.,
за участі представника скаржника ОСОБА_1 , представника ВДВС державного виконавця Керніцького А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду скаргу ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , начальник відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання неправомірною відмову у знятті арешту з усього майна боржника та скасування арешту, -
Боржник ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник адвокат Мушинський В.Т., звернувся в суд зі скаргою про визнання неправомірною відмову начальника Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у знятті арешту з всього майна належного боржнику ОСОБА_2 , обґрунтовуючи тим, що постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 39304456 від 13.08.2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції Любенько Н.Я., за заявою стягувача ОСОБА_4 , було постановлено відкрити виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 344/5614/13 виданого 31.07.2013 року Івано-Франківським міським судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів в розмірі 500 грн. щомісячно. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.12.2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції Саюком Т.В., в зв`язку з невиконанням боржником добровільно рішення суду, постановлено накласти арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 в межах суми звернення стягнення 500 грн. Заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу. На виконання Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.12.2015 року борг в сумі 500 грн. боржником погашено.
ОСОБА_5 зазначає, що в нього відсутній борг із сплати аліментів перед стягувачем ОСОБА_3 . Аліменти він сплачую вчасно і в стягувача претензії до нього щодо сплати аліментів відсутні. Таким чином, виконання рішення суду про стягнення аліментів згідно виконавчого листа № 344/5614/13 виданого 31.07.2013 року Івано-Франківським міським судом може бути виконаним і виконується в інший спосіб ніж звернення стягнення на майно боржника, що є підставою для зняття арешту майна виконавцем. 04 березня 2024 року з додатку Дія йому стало відомо, що 04 жовтня 2016 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 344/5614/13 було завершено, виконавчий лист повернений без виконання. На даний час виконавче провадження закрито. Закриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 344/5614/13 є безумовною підставою для скасування арешту майна накладеного в процесі примусового виконання рішення суду. При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження скаржником було встановлено відсутність постанови про закриття виконавчого провадження.
17 квітня 2024 року представник відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України подав відзив на скаргу із додатками в якому зазначив, він заперечує щодо задоволення скарги тому що на виконанні Івано-Франківського ВДВС перебуває виконавче провадження ВП № 39304456 від 13.08.2013. 27.12.2016 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. 29.01.2024 начальником відділу винесена постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження та постанову про закінчення виконавчого провадження №39304456 від 27.12.2016 року скасовано. На даний час, вищезазначене виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_2 триває до досягнення повноліття дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Представник скаржника (боржника) в судовому засіданні вимоги скарги підтримав з підстав наведених у скарзі.
Державний виконавець у судовому засіданні заперечив щодо задоволення скарги, вважає, що те що на даний час немає заборгованості у виконавчому провадженні не виключає можливості її виникнення у майбутньому, а тому підстав для скасування арешту немає.
Заінтересована особа ОСОБА_3 , в судове засідання не прибула, повідомлялася у встановлено законом порядку, подала заяву в якій зазначила, що немає можливості брати участь в судовому засіданні, просить розгляд скарги проводити без її часті, щодо задоволення вимог скарги не заперечує.
Заслухавши пояснення представника боржника, державного виконавця, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02.07.2013 року задоволено частково позов ОСОБА_3 та вирішено стягувати із ОСОБА_2 аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі по 500 грн., щомісячно (а.с.22-23)

На виконання вказаного рішення, 31.07.2013 року Івано-Франківським міським судом було видано виконавчий лист по справі №344/5614/13-ц, який було звернуто до примусового виконання.

Так, 13.08.2013 року постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №39304456 з виконання виконавчого листа №344/5614/13-ц від 31.07.2013 року.

У зв`язку з виникненням заборгованості зі сплати чергових платежів в сумі 500 грн державним виконавцем згідно постанови від 18.12.2015 року накладено арешт на майно боржника у відповідності до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на час виникнення заборгованості та вчинення виконавчих дій.

Згодом боржник сплатив заборгованість.

Згідно заяви стягувача та державного виконавця на даний час заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Боржник справно виконує рішення суду.

08.02.2024 ОСОБА_2 звернувся до начальника ВДВС в м. Івано-Франківську із заявою про скасування арешту із його майна у виконавчому провадженні № 39304456 (а.с.36).

Згідно копії листа від 26.02.2024/Б-18/65019 за підписом в.о начальника відділу державної виконавчої служби в місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Кузика Івана зазначено, що арешт не може бути знятий у відповідності до п. 7 ч. 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Як зазначає начальник Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби у Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у своєму відзиві, 27.12.2016 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. 15.01.2024 року на адресу відділу надійшла заява від ОСОБА_3 про відсутність заборгованості по сплаті аліментів. 29.01.2024 року начальником відділу винесено постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження, відповідно до якої скасовано постанову про закінчення ВП № 39304456 від 27.12.2016 року. 27.03.2024 року начальником відділу винесена постанова про скасування процесуального документу, керуючись абзацом 4 ч. 3 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, та підтверджується державним виконавцем, на даний момент заборгованість в ОСОБА_2 , в рамках виконавчого провадження №344/5614/13-ц від 31.07.2013 відсутня. Окрім того до матеріалів скарги додано заяву від стягувача ОСОБА_3 згідно якої в ОСОБА_2 відсутня заборгованість по сплаті аліментів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цьогоЗакону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями статті 18 Закону України "Про виконавче провадження"передбачені обов`язки і права державного виконавця, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 1ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Крім того, суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. А відповідно до ч. 5 вказаної статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, оскільки заборгованість ОСОБА_2 , в рамках виконавчого провадження №39304456 відсутня, а арешт на майно боржника у виконавчому провадженні діє з 2015 року, за обставинами цієї справи наявні підстави для зобов`язання посадових осіб виконавчої служби зняти арешт, накладений на все майно заявника, оскільки надалі у застосуванні арешту відсутня необхідність.

Можливість виникнення заборгованості у майбутньому не може бути підставою для подальшого арешту майна, аж до закінчення стягнення аліментів.

За встановлених обставин суд приходить висновку про задоволення скарги, та зобов`язання Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби у Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зняти арешт зі всього майна ОСОБА_2 , який накладено в межах виконавчого провадження №39304456 згідно з постановою державного виконавця від 18.12.2015 року.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, вимоги скарги сформульовані не зовсім коректно, тому суд вважає за необхідне скаргу задоволити частково та визнати неправомірною відмову начальника Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 08 лютого 2024 року про зняття арешту з всього майна належного боржнику ОСОБА_2 , накладеного на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 39304456 від 18.12.2015 року та зобов`язати начальника Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції усунути порушення та скасувати арешт майна належного боржнику ОСОБА_2 , накладеного на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 39304456 від 18.12.2015 року.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно статті 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

В п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України вказано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частині четвертій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В свою чергу, в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Представником ОСОБА_2 , в суді був адвокат Мушинський В.Т., згідно договору про надання правничої (правової) допомоги від 01 березня 2024 року. До матеріалів скарги долучено квитанцію до прибуткового касового ордеру на суму 5000 грн.

Орган державної виконавчої служби не подав клопотань щодо зменшення суми витрат чи їх необґрунтованості, але судом скаргу задоволено частково, таким чином стягненню підлягають судові витрати, що були сплачені скаржником в розмірі 3000 гривень.

Керуючись ст.ст. 57, 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 133, 137, 447,450-452 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , начальник відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання неправомірною відмову у знятті арешту з усього майна боржника та скасування арешту задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову начальника Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 08 лютого 2024 року про зняття арешту з всього майна належного боржнику ОСОБА_2 (РНОКП НОМЕР_1 ), накладеного на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 39304456 від 18.12.2015 року.

Зобов`язати начальника Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції усунути порушення та скасувати арешт майна належного боржнику ОСОБА_2 (РНОКП НОМЕР_1 ), накладеного на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 39304456 від 18.12.2015 року.

Стягнути з Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, місцезнаходження якого: 76-018, Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Галицька 45, на користь ОСОБА_2 , (РНОКП НОМЕР_1 ), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , витрати на професійну правову допомогу в розмірі 3000 гривень.

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, повідомити суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бабій О.М.

Повний текст ухвали складено та підписано 23 квітня 2024 року.