ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/264/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року в складі судді Рибальченко Л.М., у справі № 638/17617/19 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі КП «ХТМ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання. Однак в порушення приписів чинного законодавства свого обов`язку щодо проведення оплати за вказані комунальні послуги не здійснює, внаслідок чого у відповідачів перед позивачем за період з 01 квітня 2011 року по 30 вересня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 75020,93 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 67893, 87, відповідно до статті 625 ЦК України 3% річних у сумі 1873, 31 грн та інфляційні витрати у сумі 5253, 75 грн, а також відшкодувати понесені позивачем судові витрати.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року позов КП «ХТМ» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01 квітня 2011 року по 30 вересня 2019 року у сумі 67893, 87 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» інфляційні витрати у розмірі 5253,75 грн, суму трьох процентів річних у розмірі 1873,31 грн.

З відповідачів на користь КП «ХТМ» стягнуто судовий збір у розмірі по 640,33 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у період з 01 квітня 2011 року по 30 вересня 2019 року відповідачі були споживачами послуг, що надаються КП «ХТМ», проте ними не виконано обов`язок щодо своєчасного розрахунку за послуги з теплопостачання, тому з них на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за надані послуги, а також інфляційні втрати та 3% річних.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.

30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, які виходять за межі строку позовної давності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що заборгованість за послуги з теплопостачання нарахована поза межами строку позовної давності. Оскільки з позовом КП «ХТМ» звернулося в листопаді 2019 року та період строку позовної давності складав з листопада 2016 по листопад 2019 року. Крім того, її не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи.

Позивачем КП «ХТМ» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 письмового відзиву не надано.

08 грудня 2023 року відповідачем ОСОБА_2 до суду подано клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 06 листопада 2019 року за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с. 3).

Відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами позовного провадження з викликом сторін і призначено судове засідання на 20 січня 2020 року.

Розгляд справи судом першої інстанції призначено на 20 січня 2020 року та 04 березня 2020 року.

В матеріалах справи міститься повернута до суду першої інстанції копія ухвали про відкриття провадження у справі та призначене судове засідання на 20 січня 2020 року разом з копією позовної заяви з додатками адресована ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.19).

Судова повістка на 04 березня 2020 року на ім`я ОСОБА_1 повернута до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.26).

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не отримувала з суду першої інстанції повідомлень про розгляд справи, а саме копію ухвали про відкриття провадження у справі та призначення судового засідання на 20 січня 2020 року разом з копією позовної заяви з додатками, у зв`язку з чим не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.

За таких умов, оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами, (далі Закон № 1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Положеннями частин 1, 2 та 3 статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 ст. 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

КП «ХТМ» з 01 квітня 2011 року по 30 вересня 2019 року відповідачам по справі надавались послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, які повинні оплатити надані послуги.

З відомості нарахування та оплати за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що за період з квітня 2011 року по вересень 2019 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 67893, 87 грн.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять.

Щодо заявленого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказала на пропущення позивачем строку позовної давності та неповідомлення її судом першої інстанції про розгляд справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).

Як вбачається із матеріалів справи, 04 березня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи ухвалив заочне рішення у даній справі.

Судова кореспонденція надсилалася відповідачці. До суду першої інстанції вона поверталася з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.19) та «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.26).

Таким чином, ОСОБА_1 не отримувала з суду першої інстанції повідомлень про розгляд справи, у зв`язку з чим не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши належним чином відповідачку, що не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення указаного учасника справи про розгляд справи. Зазначене є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідачки про застосування позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 219/5355/14-ц (провадження № 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі № 199/892/14-ц (провадження № 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц (провадження № 61-21682св19).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Установивши, що відповідачі належним чином не виконували свого обов`язку щодо оплати наданих КП «ХТМ» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01 квітня 2011 року по 30 вересня 2019 року у них утворилась заборгованість, однак враховуючи те, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише 14 листопада 2019 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом за період з 01 квітня 2011 року по 14 листопада 2019 року, а відтак вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню, оскільки відповідачкою заявлено вимогу про застосування строку позовної давності у три роки.

Таким чином наявні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги в межах строку позовної давності за період з 14 листопада 2016 року по 30 вересня 2019 року яка становить 40 040,72 грн.

Отже, саме вказана сума підлягає стягненню з відповідачів на користь КП «ХТМ» в рахунок погашення заборгованості за надані послуги.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% відсотки річних, то вказані суми також підлягають зміні, виходячи з таких розрахунків.

Розмір інфляційних витрат визначається за допомогою середніх індексів інфляції із розрахунку за кожен місяць, а потім сума боргу ділиться на 100 та перемножується на індекс інфляції.

Розмір 3 % річних визначено за допомогою наступної формули: (сума боргу) : 100 х 3 х (дні) : 365.

Також, суд враховує, що відповідно до п 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Отже, штрафні санкції підлягають нарахуванню з 21 дня наступного місяця, що настає за розрахунковим.

Таким чином, кількість днів, за які має бути нараховані 3% річних має визначатися з 21 числа наступного місяця, за яких нараховано послуги, а саме, наприклад, за листопад 2016 року - з 21 грудня 2016 року, тощо.

З огляду на викладене, розмір 3 % річних розраховується за допомогою онлайн калькулятора станом по 30 вересня 2019 року та становить:

щодо послуг, наданих у листопаді 2016 року у сумі 1661,75 (вартість нарахованих послуг за місяць), 3% річних від простроченої суми становлять 137,98 грн;

за грудень 2016 року у сумі 1911,93 грн, 3% річних становлять 154,34 грн;

за січень 2017 року у сумі 1718,39 грн, 3% річних становлять 134,32 грн;

за лютий 2017 року у сумі 1711,02 грн, 3% річних становлять 129,80 грн;

за березень 2017 року у сумі 1437,97 грн, 3% річних становлять 105,42 грн;

за квітень 2017 року у сумі 910,10 грн, 3% річних становлять 64,48 грн;

за травень 2017 року у сумі 269, 60 грн, 3% річних становлять 18, 41 грн;

за червень 2017 року у сумі 472,45 грн, 3% річних становлять 31,10 грн.;

за липень 2017 року у сумі 878,17 грн, 3% річних становлять 55, 58 грн;

за серпень 2017 року у сумі 878,17 грн, 3% річних становлять 53,34 грн;

за вересень 2017 року у сумі 878,17 грн, 3% річних становлять 51, 17 грн;

за жовтень 2017 року у сумі 963,88 грн, 3% річних становлять 53,71 грн;

за листопад 2017 року у сумі 1702,38 грн, 3% річних становлять 90, 67 грн.;

за грудень 2017 року у сумі 1671,09 грн, 3% річних становлять 84,74 грн;

за січень 2018 року у сумі 1641,12 грн, 3% річних становлять 79, 04 грн;

за лютий 2018 року у сумі 1602,83 грн, 3% річних становлять 73, 51 грн;

за березень 2018 року у сумі 1712,07 грн, 3% річних становлять 74,16 грн;

за квітень 2018 року у сумі 1341,08 грн, 3% річних становлять 54, 78 грн.

за травень 2018 року у сумі 726,83 грн, 3% річних становлять 24,19 грн;

за серпень 2018 року у сумі 94,88 грн, 3% річних становлять 2, 94 грн;

за вересень 2018 року у сумі 468,31 грн, 3% річних становлять 13, 24 грн;

за жовтень 2018 року у сумі 841,73 грн, 3% річних становлять 21, 65 грн;

за листопад 2018 року у сумі 1372,67 грн, 3% річних становлять 31, 93 грн;

за грудень 2018 року у сумі 1758,38 грн, 3% річних становлять 36,42 грн.

за січень 2019 року у сумі 2155,35 грн, 3% річних становлять 39,15 грн.

за лютий 2019 року у сумі 2260,98 грн, 3% річних становлять 35, 87 грн;

за березень 2019 року у сумі 1864,04 грн, 3% річних становлять 24, 82 грн;

за квітень 2019 року у сумі 1284,20 грн, 3% річних становлять 10,66 грн;

за червень 2019 року у сумі 633,36 грн, 3% річних становлять 3,70 грн;

за липень 2019 року у сумі 999,40 грн, 3% річних становлять 3,29 грн;

за серпень 2019 року у сумі 1109,21 грн, 3% річних становлять 0,82 грн.

за вересень 2019 року у сумі 1109,21 грн, 3% річних становлять 0 грн.

Загалом: 1695,23 грн.

Інфляційні витрати розраховується за формулою:

[Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] х [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу.

[Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період.

Щодо інфляційний втрат, то їх розмір становить:

щодо послуг, наданих в листопаді 2016 року 1661,75 х 129,067 % / 100% - 1661,75 = 483,03 грн;

в грудні 2016 року - 1911,93 х 127,663%/100% - 1911,93 = 528,90 грн;

в січні 2017 року у сумі 1718,39 х 126,399%/100% - 1718,39 = 453,64 грн;

в лютому 2017 року - 1711,02 х 124,164%/100% - 1711,02 = 413,45 грн;

в березні 2017 року - 1437,97 х 123,057%/100% - 1437,97 = 331,55 грн;

в квітні 2017 року - 910,10 х 121,477% /100% - 910,10 = 195,47 грн.,

в травні 2017 року - 269, 60 х 119,564%/100% - 269, 60 = 52,75 грн;

в червні 2017 року - 472,45 х 119,326% /100% - 472,45 = 91,30 грн;

в липні 2017 року - 878,17 х 119,445%/100% - 878,17 = 170,76 грн;

в серпні 2017 року - 878,17 х 117,103%/100% - 878,17 = 150,19 грн;

в вересні 2017 року - 878,17 х 115,715%/ 100% - 878,17 = 138,00 ГРН;

в жовтні 2017 року - 963,88 х 114,682%/ 100% - 963,88 = 141,52 грн;

в листопаді 2017 року - 1702,38 х 113,547%/ 100% - 1702,38 = 230,62 грн;

в грудні 2017 року - 1671,09 х 111,869%/ 100% - 1671,09 = 198,34 грн;

в січня 2018 року - 1641,12 х 110,871%/ 100% - 1641,12 = 178,41 грн;

в лютому 2018 року - 1602,83 х 109,665%/100% - 1602,83 = 154,91 грн;

в березні 2018 року - 1712,07 х 103,847% / 100% - 1712,07 = 154,91 грн;

в квітні 2018 року - 1341,08 х 108,794%/ 100% - 1341,08 = 117,94 грн;

в травні 2018 року - 726,83 х 108,794%/ 100% - 726,83 = 63,92 грн;

в серпні 2018 року - 94,88 х 107,518%/100% - 94,88 = 7,13 грн;

в вересні 2018 року - 468,31 х 105,721%/ 100% - 468,31 = 26,79 грн;

в жовтні 2018 року - 841,73 х 104,262%/ 100% - 841,73 = 35,87 грн;

в листопаді 2018 року - 1372,67 х 103,434%/100% - 1372,67 =47,14 грн;

в грудні 2018 року - 1758,38 х 102,410%/100%- 1758,38 = 42,38 грн;

в січні 2019 року - 2155,35 х 101,900%/100%- 2155,35 = 40,96 грн;

в лютому 2019 року у сумі 2260,98 х 100,992%/100% - 2260,98 = 22,42 грн.

в березні 2019 року - 1864,04 х 99,992%/100% - 1864,04 = 0,00 грн;

в квітні 2019 року - 1284,20 х 99,297%/100% - 1284,20 = 0,00 грн;

в червні 2019 року - 633,36 х 100,398%/100% - 633,36 = 2,52 грн;

в липні 2019 року - 999,40 х 100,700%/100% - 999,40 = 7,00 грн;

в серпні 2019 року - 1109,21 - 0- 1109,21 = 0,00 грн;

в вересні 2019 року - 1109,2 0- 1109,21 = 0, 00 грн.

Загалом: 4303, 41 грн.

З урахування викладеного з відповідачів підлягають солідарному стягненню 3% річних в розмірі 1695,23 грн та інфляційні втрати в розмірі 4303, 41 грн.

Отже, загальних розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів на користь КП «ХТМ» становить 40 040,72 + 1695,23 +4303, 41 = 46 039, 36 грн. 22коп.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення яким солідарно стягнути з відповідачів на користь КП «ХТМ» заборгованості за період з 01 листопада 2016 року до 30 вересня 2019 року в загальному розмірі 46 039, 36 грн.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні з позовом до суду КП «ХТМ» сплатило судовий збір у сумі 1921,00 грн (а.с. 1).

Оскільки позовні вимоги КП «ХТМ» задоволено частково, а саме - на 61,36 % (46 039, 36 х 100) : 75020,93, то позивач має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 1178, 72 грн (1921 х 61,36%).

Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджено, а саме, за подання апеляційної скарги 2881,50 грн (а. с. 69). Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено, зменшено суму, що підлягає стягненню, відповідачу має бути компенсовано пропорційно незадоволених позовних вимог - 1113,41 грн судового збору (2881,50 х 38,64%)

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 65, 31 грн (1178, 72 грн - 1113,41 грн ).

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання- задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» () заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01 листопада 2016 року по 30 вересня 2019 року у сумі 40 040 (сорок тисяч сорок) грн. 72 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» () інфляційні витрати у розмірі 4303 (чотири тисячі триста три) грн 41 коп., суму трьох процентів річних у розміру 1695 (одна тисяча шістсот дев`яносто п`ять) грн 23 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» () витрати по сплаті судового збору в розмірі по 65 (шістдесят п`ять) грн 31 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 04 березня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина