суддів Великої Палати Верховного Суду Погрібного С. О., Банаська О. О., Ткача І. В.
до ухвали Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2024 року
у справі № 335/5841/19 (провадження № 14-140цс23)
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, правонаступником якого є Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності», про визнання недійсними договорів відчуження торговельної марки, промислового зразка, скасування записів про реєстрацію прав власності, внесення відомостей до державних реєстрів свідоцтв, патентів України
за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року,
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у травні 2019 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (правонаступник - Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» (далі - ДП «Український інститут інтелектуальної власності»)) про визнання недійсними договорів відчуження торговельної марки, промислового зразка, скасування записів стосовно реєстрації прав власника, внесення відомостей до державних реєстрів свідоцтв, патентів України, у якому просив:
- визнати недійсними договори відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 прав на:
торговельну марку, зареєстровану в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 ;
торговельну марку, зареєстровану в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 ;
промисловий зразок упаковки для насіння, зареєстрований
у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки на підставі патенту № НОМЕР_3 ;
промисловий зразок упаковки для насіння, зареєстрований
у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки на підставі патенту № НОМЕР_4 ;
- скасувати в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг запис щодо реєстрації за ОСОБА_3 права власності на зазначені об`єкти;
- внести до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та Державного реєстру патентів України на промислові зразки відомості щодо його спільного з ОСОБА_2 права власності на торговельні марки та промислові зразки.
Позивач обґрунтовував пред`явлений позов тим, що він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1986 року до 24 листопада 1994 року та повторно з 27 серпня 2005 року до 19 червня 2018 року.
У 2000 році він створив та зареєстрував за собою олійницю. У 2006 році запропонував дружині організувати виробництво насіння соняшника смаженого та зареєструвати торговельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_1 »
(далі - ТМ «ІНФОРМАЦІЯ_1»).
У 2007 році позивач продав олійницю за суму, що в еквіваленті становила 20 000, 00 дол. США, і ці грошові кошти вклав у розвиток виробництва насіння соняшника смаженого ТМ « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Тож подружжя організувало спільну підприємницьку діяльність, яку спочатку здійснювала фізична особа - підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_2 .
З 2010 року він з ОСОБА_2 є співвласниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Лакомка 2010» (далі - ТОВ «Лакомка 2010»), що займається виробництвом та продажем смаженого насіння ТМ «ІНФОРМАЦІЯ_1».
З метою просування спільного бізнесу за весь період спільного подружнього життя були створені об`єкти інтелектуальної власності у виді торговельних марок та двох промислових зразків упаковок для насіння, реєстрація зазначених об`єктів здійснена на ім`я ОСОБА_2 .
У травні 2019 року з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та з Державного реєстру патентів України на промислові зразки дізнався, що замість ОСОБА_2 власником зазначених торговельних марок та промислових зразків вже зареєстрована їхня дочка ОСОБА_3 .
Вважав, що згаданими діями відповідачка порушила його права, оскільки відчуження майнових прав на об`єкти інтелектуальної власності, які є спільним майном подружжя, відбулося без його згоди.
Стислий виклад змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 20 січня 2022 року Заводський районний суд м. Запоріжжя частково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Визнав недійсними договори відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 прав на:

- торговельну марку, зареєстровану в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 ;

- торговельну марку, зареєстровану в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 ;

- промисловий зразок упаковки для насіння, зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки на підставі патенту № НОМЕР_3 ;

- промисловий зразок упаковки для насіння, зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки на підставі патенту № НОМЕР_4 .

В іншій частині вимог суд залишив позов без задоволення. Здійснив розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції аргументував постановлене рішення тим, що торговельні марки та промислові зразки зареєстровані ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_1 . Кожний з подружжя своїми спільними коштами та працею брав участь у набутті та розвитку цих об`єктів, тому право на ці об`єкти є спільним майном подружжя.

Брак нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 на відчуження прав на торговельні марки та промислові зразки сторонами не оспорюється, у зв`язку із чим суд першої інстанції визнав недійсними оспорювані договори відчуження об`єктів інтелектуальної власності.

Суд першої інстанції зазначив, що позов у частині вимог про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на торговельні марки і промислові зразки та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та Державного реєстру патентів України на промислові зразки відомостей щодо спільного сумісного права подружжя на спірні об`єкти інтелектуальної власності є передчасним, тому не підлягає задоволенню.

Постановою від 20 вересня 2022 року Запорізький апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та задовольнив частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Суд скасував рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову в частині вимог щодо скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 права власника на торговельні марки та промислові зразки й ухвалив у цій частині нове рішення.

Скасував у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг:

- запис про реєстрацію за ОСОБА_3 прав власника на торговельну марку, зареєстровану в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 ;

- запис про реєстрацію за ОСОБА_3 прав власника на торговельну марку, зареєстровану в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 .

Скасував у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки:

- запис про реєстрацію за ОСОБА_3 прав власника на промисловий зразок упаковки для насіння, зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки на підставі патенту № 20091;

- запис про реєстрацію за ОСОБА_3 прав власника на промисловий зразок упаковки для насіння, зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки на підставі патенту № НОМЕР_4 .

Апеляційний суд в іншій частині висновків залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції аргументував постановлене рішення тим, що суд першої інстанції зробив обґрунтовані висновки про наявність підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, оскільки ненадання згоди одного з подружжя на розпорядження майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном подружжя, недійсним.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що самий лише факт визнання оспорюваних правочинів недійсними не забезпечить повного відновлення порушених прав позивача, оскільки наявність відповідних записів у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та Державному реєстрі патентів України на промислові зразки є перешкодою для внесення нових відомостей щодо права власності на торговельні марки та промислові зразки, а також буде фіксувати таке право за ОСОБА_3 . Тому рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову щодо скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 права власника на торговельні марки та промислові зразки підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про задоволення позову в цій частині.

Вимоги позивача про внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та Державного реєстру патентів України на промислові зразки відомостей щодо спільного сумісного права власності подружжя на спірні об`єкти інтелектуальної власності не підлягають задоволенню, оскільки законодавство, що регулює правовідносини у сфері інтелектуальної власності, передбачає певний порядок та процедуру внесення відомостей у відповідні реєстри, який не може бути змінений судовим рішенням.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційних скарг

ОСОБА_2 у жовтні 2022 року звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_3 у жовтні 2022 року направила до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій просила скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Підставами касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визначили те, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків, викладених

у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 627/1761/16-ц (провадження № 61-17349св18), від 13 серпня 2019 року у справі № 926/1795/18, від 08 липня 2020 року у справі № 345/4199/13-ц (провадження № 61-26998св18), від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), від 05 жовтня 2022 року у справі № 204/6085/20 (провадження № 61-21431св21),

у постановах Верховного Суду України від 02 листопада 2013 року

у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15;

- під час розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували правила пункту 8 частини першої, пунктів 1, 3, 4 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);

Касаційні скарги мотивовано, зокрема тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що спірні об`єкти права інтелектуальної власності не є ані майном, ані майновим правом у розумінні Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Сімейного кодексу України (далі - СК України), а тому не можуть бути спільним сумісним майном подружжя.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ТОВ «Лакомка 2010» у грудні 2022 року та квітні 2023 року звернулося до Верховного Суду із заявами про приєднання до касаційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року.

ОСОБА_1 у квітні 2023 року подав до Верховного Суду відзив на касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у якому просить залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

ОСОБА_2 у травні 2023 року направила до Верховного Суду письмові пояснення, в яких просила задовольнити її касаційну скаргу. Доводи, викладені

у поясненнях, подібні до доводів касаційної скарги.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 10 листопада 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі, а в подальшому ухвалою від 11 жовтня 2023 року передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду задля відступу від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року

у справі № 201/14163/13-ц та у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 161/11764/15 (провадження № 61-24242св18), від 21 квітня 2022 року у справі № 161/11764/15 (провадження № 61-7287св20).

Ухвалою від 28 лютого 2024 року Велика Палата Верховного Суду повернула цю справу на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Суд обґрунтовував зазначену ухвалу тим, що у постанові від 29 червня 2021 року

у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц, щодо застосування приписів частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України

з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України, проте не відступила від висновків про те, що майнові права на торговельну марку є спільним майном подружжя.

Отже, у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року

у справі № 201/14163/13-ц викладено висновок про те, що майнові права на торговельну марку можуть бути об`єктом спільного майна подружжя, що свідчить про недоцільність розгляду цієї справи Великою Палатою Верховного Суду.

Також не існує глибоких і довгострокових розходжень у судовій практиці щодо врахування правових висновків, викладених Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є доречним посилання колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на правову позицію, викладену в постанові Касаційного господарського суду

у складі Верховного Суду від 13 серпня 2019 року у справі № 926/1795/18, оскільки таке судове рішення суд ухвалив за інших фактичних обставин справи та доказів

у ній; зокрема, в згаданій справі йшлося про правовідносини, пов`язані

з виникненням права на використання знака для товарів і послуг, а не про належність об`єкта до об`єктів спільного майна подружжя.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що оскільки в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду просить відступити від висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах цього ж касаційного суду, тобто того ж суду, який передав справу на розгляд Великої Палати, такі висновки відповідно до вимог частини третьої статті 403 ЦПК України не можуть бути предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду.

ІV. ДОВОДИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ СУДДІВ

З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюємо окрему думку.

Вважаємо помилковим повернення справи № 335/5841/19

(провадження № 14-140цс23) на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Переконані, що Велика Палата Верховного Суду повинна була прийняти цю справу для продовження розгляду тому, що отримала її насамперед для формулювання відступу від висновків Верховного Суду України щодо віднесення торговельної марки до об`єктів спільного сумісного майна подружжя, а також з урахуванням наявності протилежних висновків Верховного Суду з приводу вирішення цього питання.

Так, у справі, що переглядається, між сторонами виник спір про те, чи може бути право на торговельну марку об`єктом спільного майна подружжя.

Передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила про нагальність потреби відступити від правового висновку щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц та у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 161/11764/15

(провадження № 61-24242св18), від 21 квітня 2022 року у справі № 161/11764/15 (провадження № 61-7287св20),відповідно до яких право на торговельну марку може бути об`єктом спільного майна подружжя та підлягає поділу за правилами, визначеними главою 8 СК України.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наголосила на тому, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звертаючись до Верховного Суду з касаційними скаргами, посилалися на висновки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 серпня 2019 року у справі № 926/1795/18, за змістом яких: «Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» згідно з його преамбулою регулює відносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням права власності на знаки для товарів і послуг [далі - ЗТП] в Україні. Вміщені в цьому Законі правові норми є спеціальними стосовно норм інших законодавчих актів, які регулюють відповідні правовідносини або безпосередньо стосуються таких правовідносин. Так, приписи статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» цілком однозначно закріплюють право на використання ЗТП тільки і виключно за власником (власниками) свідоцтва України на ЗТП, або особою, якій ним передано право власності на ЗТП, або особою, якій власником свідоцтва надано дозвіл на використання відповідного ЗТП. Із встановлених попередніми судами обставин справи не випливає належності Відповідача до будь-яких з числа зазначених осіб, що виключало правомірність використання ним (Відповідачем) спірного ЗТП. Наявність між Позивачем і Відповідачем будь-яких інших відносин, окрім зазначених у пункті 14 цієї постанови, в т. ч. перебування їх у шлюбі, не означала виникнення у Відповідача саме права на використання спірного ЗТП, свідоцтво на який належало Позивачеві. Свідоцтво № НОМЕР_5 не було ані майном, ані майновим правом у розумінні статей 190, 191 ЦК України, статей 60, 63, 68 Сімейного кодексу України, а було документом (актом), виданим на виконання і на підставі Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» конкретній зазначеній у ньому особі. Самий власне ЗТП був лише позначенням товару, а не об`єктом спільної сумісної власності подружжя, про що правильно зазначено апеляційним господарським судом».

Колегія суддів Касаційного цивільного суду наголосила, що у практиці Верховного Суду є протилежні висновки. Зокрема, у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц, у якій подано позов про визнання недійсним договору про оплатну передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на торгову марку з підстав укладення такого договору одним з подружжя без згоди іншого, Верховний Суд України констатував, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що відчуження майнових прав на торговельну марку, яка є спільним майном подружжя, відбулося без отримання письмової згоди позивача, як це передбачено частиною третьою статті 65 СК України, та без погодження з ним істотних умов договору, тобто оспорюваний договір укладено з порушенням частини першої статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 цього Кодексу такий договір є недійсним.

В іншій постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 161/11764/15 (провадження № 61-24242св18) Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду зробив висновок, що право на торговельну марку може бути об`єктом спільного майна подружжя та підлягає поділу за правилами, визначеними главою 8 СК України. За результатами повторного касаційного розгляду справи № 161/11764/15 (провадження № 61-7287св20) Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постанові від 21 квітня 2022 року погодився

з висновком суду апеляційної інстанції про визнання права інтелектуальної власності на торговельні марки як спільного майна подружжя з тих мотивів, що вони були зареєстровані в установленому законом порядку за відповідачем під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Отже, на нашу думку, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду навела достатнє обґрунтування на підтвердження наявності суперечливої практики судів касаційної інстанції щодо вирішення можливості віднесення торговельної марки як об`єкта інтелектуальної власності до спільного майна подружжя.

Також колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду належно обґрунтувала доцільність відступлення від згаданих висновків Верховного Суду України.

Колегія суддів, проаналізувавши приписи статей 493, 495 ЦК України, а також статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», дійшла переконання, що торговельна марка є лише позначенням товару та не є ані майном, ані майновим правом у розумінні ЦК та СК України. Майнове право на торговельну марку має лише та особа, яка зазначена у свідоцтві, виданому на виконання і на підставі Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг». Право на торговельну марку не може бути об`єктом спільного майна подружжя.

Тож колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду погодилася з відповідними висновками Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, викладеними у постанові від 13 серпня 2019 року у справі № 926/1795/18.

Проте цей висновок не узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладениму постанові від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц, відповідно до якого майнові права на торговельну марку є спільним майном подружжя.

Саме з наведених міркувань названа колегія суддів передала справу на розгляд Великій Палаті Верховного Суду на підставі пункту 7 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, відповідно до якого суд, який розглядає справу

в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наголосила на тому, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц, вже раніше були предметом перегляду Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20). За результатом такого розгляду ухвалено постанову від 29 червня 2021 року про відступ від одного з висновків, викладених у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц, відповідно до якого приписи частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України

з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.

Натомість, колегія суддів просила врахувати, що від інших висновків, викладених

у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року

у справі № 201/14163/13-ц, про те, що майнові права на торговельну марку є спільним майном подружжя, Велика Палата Верховного Суду не відступила. Тобто ці висновки є чинними та підлягають застосуванню під час вирішення спорів

у справах за подібних правовідносин.

На нашу думку, вимога про перегляд (відступ від) висновків, викладених у рішеннях Верховного Суду України, є безумовною підставою для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду.

Не погоджуємось із мотивами ухвали Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2024 року про те, що постанова Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц вже переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, за результатами чого вона відступила від правових висновків щодо порядку застосування правил частини другої статті 369 ЦК України, частини другої статті 65 СК України, пункту 6 статті 3 ЦК України, але не відступила від висновків про визнання майнових прав на торговельну марку спільним майном подружжя, що свідчить про недоцільність повторного розгляду цієї справи Великою Палатою Верховного Суду.

Втім поза увагою Великої Палати Верховного Суду залишилося те, що під час розгляду справи № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) цей суд і не міг відступити від висновку Верховного Суду України щодо віднесення майнових прав на торговельну марку до об`єктів спільного майна подружжя, оскільки предметом спору було визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі. Тобто питаннящодо належності прав на торговельну марку до об`єктів спільного майна подружжя Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 червня 2021 року не вирішувала, оскільки це питання не стосувалося спірних правовідносин.

Та обставина, що Велика Палата Верховного Суду відступила від певних висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року

в справі № 201/14163/13-ц, не доводить неможливості звернення з вимогою про відступ від іншого висновку, викладеного у тій же постанові, який Велика Палата Верховного Суду не переглядала.

Велика Палата Верховного Суду не врахувала, що саме можливість визнання майнових прав на торговельну марку об`єктом спільного майна подружжя і є спірним питанням у справі, що переглядається. Велика Палата Верховного Суду

в постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18

(провадження № 12-71гс20) не відступала від висновку про те, що майнові права на торговельну марку можуть бути об`єктом спільного майна подружжя, тобто такий висновок є чинним.

Водночас наголошуємо, що власне з метою вирішення питання про відступ від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц, справа передана на розгляд Великій Палаті Верховного Суду. Виключно Велика Палата Верховного Суду може відступити від правових висновків, раніше викладених Верховним Судом України у своїх рішеннях.

Відтак відступ Великою Палатою Верховного Суду від частини висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року

у справі № 201/14163/13-ц, не унеможливлює ініціювання питання про відступ від інших висновків, викладених у цій же постанові.

На наше переконання, колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дотримані умови, передбачені пунктом 7 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ураховуючи, що Велика Палата Верховного Суду не висловлювала своєї правової позиції щодо можливості віднесення торговельної марки як об`єкта права інтелектуальної власності до складу спільного майна подружжя та раніше не відступала від відповідного висновку Верховного Суду України, викладеного

у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц, тому не було підстав для повернення цієї справи на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом правовладдя є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Оскільки принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо потреби відступу від висновку щодо застосування норми права в подібних відносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду не мала правових підстав для повернення справи, а, навпаки, мала б безумовно прийняти справу для продовження розгляду.

ІV. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ АВТОРІВ ОКРЕМОЇ ДУМКИ

Вважаємо обґрунтованими мотиви, викладені в ухвалі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року,про потребу відступити від висновків, викладених, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц.

З огляду на те, що відсутні висновки Великої Палати Верховного Суду щодо можливості визнання права на торговельну марку спільним майном подружжя,

а питання про відступ від висновків Верховного Суду України належить до виключної компетенції Великої Палати, переконані, що Велика Палата Верховного Суду повинна була прийняти справу № 335/5841/19 для продовження розгляду, а не повертати її відповідній колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду через нібито відсутність підстав для прийняття.

Судді: С. О. Погрібний

О. О. Банасько

І. В. Ткач