КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 368/709/23 Головуючий у І інстанції Шевченко І.І.
Провадження №22-ц/824/4770/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 лютого 2024 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 22 червня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Української міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 в порядку окремого провадження звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заяви посилався на те, що з грудня 2021 року заявник та його теперішня дружина жили у фактичних шлюбних відносинах за місцем реєстрації заявника.

20 квітня 2022 року заявника було мобілізовано до лав ЗСУ на підставі Указу Президента України від 24.02.2022р. №69 «Про загальну мобілізацію».

У вказаних відносинах народився ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, у зв`язку з перебуванням заявника в зоні бойових дій, запис про батька дитини був зроблений зі слів його матері, згідно ч. 1 ст. 135 СК України.

Під час перебування заявника у короткостроковій відпустці, 28 січня 2023 року Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , актовий запис № 15, підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

У даному шлюбі виховуються та перебувають на утриманні заявника четверо малолітніх дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Дружина наразі не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за спільною молодшою дитиною. При народженні дітей, інформація про їх батьків була записана зі слів матері, згідно ч. 1 ст. 135 СК України. Відповідно жодних аліментів дружина ні на себе, ні на старших дітей від їх біологічних батьків не отримує, дружина та діти перебувають повністю на утриманні заявника. На час подання даної заяви дружина з дітьми переїхали до її батьків, за місцем їх реєстрації.

Встановлення факту перебування на утриманні заявника чотирьох дітей віком до 18 років необхідне для його звільнення з військової служби відповідно абз. 12 п.п. г) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для забезпечення гарантованого захисту багатодітних сімей, зокрема дітей, щодо їх утримання відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також розповсюдження на дітей соціальних пільг, гарантій та компенсацій наданих Закону України «Про соціальний, захист військовослужбовців та членів їх сімей», що є підставою звернення до суду з заявою про встановлення даного факту.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив встановити факт перебування на утриманні у ОСОБА_1 чотирьох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 22 червня 2023 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з даною ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальова Н.М. подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить її скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що висновки суду про відсутність відомостей про визнання права заявника на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначеної п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як підстава відмови у відкритті провадження у справі є помилковим. .

Посилання суду про незалучення військового комісаріату до справи та відсутність досудового звернення з приводу звільнення з військової служби, як обов`язкової передумови звернення до суду, що стало також підставою для відмови у відкритті є помилковим та суперечить нормам ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» самостійно міг вирішити питання щодо залучення до участі у справі військового комісаріату, якщо вважає, що він може бути заінтересований у розгляді справи та відповідно надати заперечення та пояснення.

Вважає, що жодного спору між заяником та ОСОБА_8 , зокрема військовим комісаріатом, про наявність у заявника права на звільнення з ЗСУ немає. Жодного рішення військовим комісаріатом щодо питання звільнення заявника з військової служби із підстав перебування на його утрииманні 4 х дітей не прималось, відповідно немоє жодного спору щодо права заявника на звільнення з ЗСУ.

Отже посилання суду на те, що в майбутньому між заяником та Державою може виникнути спір щодо права на звільнення з військової служби, вважає передчасним і нічим не підтвердженим.

В апеляційній скарзі також вказав, що суд не звернув увагу на те, що заявник просив встановити юридичний факт перебування на його утриманні 4 дітей, що за законом породжує юридичні наслідки для заявника, тобто від них залежить виникнення його особистих прав на звільнення з військової служби, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, а тому встановлення даного факту належить до розгляду в порядку окремого провадження.

В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Сторони, які повідомлені належним в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явились.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції, виходив з того, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Судом також зазначено, що вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до приписів ст. 315 ЦПК України, судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Ч. 6 ст. 294 ЦПК України визначено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч.4 ст. 315 ЦПК України).

Аналогічні роз`яснення містить п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де зазначено, що у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого суду факту пов`язане із вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті такої заяви, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17, провадження № 61-51сво18, зазначено, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, вказано, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів».

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Зі змісту заявлених ОСОБА_1 вимог убачається, що в обґрунтування поданої заяви встановлення факту, що має юридичне значення, а саме перебування на його утриманні чотирьох дітей йому необхідно для звільнення з військової служби відповідно абз. 12 п.п. г) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для забезпечення гарантованого захисту багатодітних сімей, зокрема дітей, щодо їх утримання відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також розповсюдження на дітей соціальних пільг, гарантій та компенсацій наданих Закону України «Про соціальний, захист військовослужбовців та членів їх сімей», що є підставою звернення до суду з заявою про встановлення даного факту.

Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками вимога про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні заявника пов`язана з публічно-правовими відносинами заявника з державою щодо права на звільнення з військової служби, тому ця вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тим більше за правилами окремого провадження.

За предметом та можливими правовими наслідками цей потенційний спір може існувати у сфері публічно-правових відносин, а отже, підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства. Заінтересованою особою (відповідачем) у такому спорі є державний орган, до компетенції якого належить звільнення особи від мобілізації.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , оскільки спір не підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на їх правильність не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм матеріального чи процесуального права колегією суддів не встановлено, відтак підстав для скасування законного та мотивованого судового рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 22 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 березня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.