справа №758/5328/22
провадження № 22-ц/824/5626/2024
головуючий у суді І інстанції Трусова Т.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 5 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики укладеним.

До початку розгляду справи по суті позивач змінив предмет позову, заявивши до відповідача вимогу про стягнення боргу за договором позики в розмірі 4 673 467,08 грн.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 12 листопада 2020 року між сторонами за згодою дружини відповідача ОСОБА_1 був укладений договір позики, на підставі якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 127 800 дол. США. Вказану суму коштів відповідач зобов`язався повернути у строк до 1 серпня 2022 року. На підтвердження своїх зобов`язань відповідач видав боргову розписку та в забезпечення їх виконання передав позивачу на зберігання оригінали правовстановлюючих документів на належні йому будинок та земельну ділянку. У випадку неповернення отриманих у борг коштів у встановлений строк відповідач зобов`язався здійснити переоформлення права власності на вказане нерухоме майно на користь позивача. Відповідач борг не повернув та зобов`язання щодо переоформлення об`єктів нерухомого майна не виконав, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 5 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 4 673 467 грн 08 коп. та судовий збір в розмірі 13 956 грн 80 коп., а усього 4 687 423 грн 88 коп.

Не погоджуючись із указаними рішеннями представник ОСОБА_1 - адвокат Андросович Г.С. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд посилається на існування між сторонами укладеного правочину, проте, який саме це був правочин, і чи був він взагалі - судом не встановлено.

Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, всупереч позиції самого позивача (про існування договору позики), суд дійшов висновку про існування між сторонами іншого (не зрозуміло якого) правочину, та самостійно обрав правову підставу позову, що призвело до порушення прав відповідача та винесення незаконного рішення.

Звертає увагу, що спірна розписка від 12 листопада 2020 року взагалі не містить жодної інформації, яка б підтверджували факт отримання апелянтом грошових коштів від позивача, в розписці не зазначена дати отримання апелянтом грошових коштів від позивача. Більше того, з розписки наданої позивачем неможливо встановити справжню правову природу зазначеного документа, чи є ця розписка саме борговим документом.

Також зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином надано оцінку всім наявним доказам, що містяться в матеріалах справи, зокрема, судом першої інстанції взагалі не було взято до уваги позицію апелянта, та докази, на які він посилався. На переконання сторони відповідача судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення було лише перелічено докази, на які посилався апелянт, однак не було надано жодної оцінки зазначеним доказам, а лише було зазначено, що в наданих апелянтом доказах судом установлено відсутність у них будь-яких фактичних даних про обставини, які відносяться до предмету доказування у цій справі. Однак, така позиція свідчить лише про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для розгляду цієї справи.

Вважає, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено апелянту у прийнятті копії висновку експерта за результатами проведення лінгвістичної експертизи від 30 серпня 2023 року, в якому встановлено, що «У тексті розписки від 12 листопада 2020 року відсутня інформація про передачу грошових коштів у розмірі 127 800 доларів США ОСОБА_2 ОСОБА_1 чи їх отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 ».

31 січня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Богатчук К., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що розписка є вираженням волі сторін на виникнення між ними зобов`язального правовідношення. В силу цього зобов`язання на відповідача як на боржника покладено обов`язок сплатити позивачу обумовлену грошову суму у визначений строк, якому кореспондує право позивача як кредитора вимагати його виконання, як правильно зазначено судом першої інстанції.

Зазначає, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача про стягнення грошової суми, у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання в обумовлений строк, враховуючи і той факт, що від правочину сторони не відмовлялись і недійсним у встановленому законом порядку він не визнавався.

Вважає, що посилання апелянта на статті 1046,1047 ЦК України вже є безпідставним, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для кваліфікації спірних правовідносин як відносин саме за договором позики.

Звертає увагу, що апелянтом не зазначено, яким чином суд першої інстанції, при прийнятті рішення, вийшов за межі позовних вимог.

Наголошує на тому, що відповідачем було подано документи, які взагалі не стосуються розгляду справи, а документи взагалі видані щодо інших осіб, які не мають значення для справи.

Вказує, що із змісту розписки вбачається словосполучення рос. мовою «обязуюсь виплатить «обязуюсь переоформить», тобто підтверджує факт наявності боргового зобов`язання, отже і факт того, що написанню розписки передувало отримання грошових коштів боржником. В свою чергу, наявність оригіналу цієї боргової розписки у позивача свідчить про те, що відповідач грошові кошти не повернув. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 531/152/19.

Також вказує, що тлумачення змісту розписки з обов`язковим зазначенням словосполучення «отримав в борг кошти» є безпідставним, оскільки зі змісту вбачається, що розписка містить зобов`язання щодо повернення коштів. Тобто розписку написано в контексті визнання наявності заборгованості, а не в класичному варіанті (постанова Верховного Суду №308/4890/20).

Звертає увагу, що відповідачем, клопотання про долучення висновку експерта або клопотання призначення експертизи на стадії підготовчого провадження не заявлялось. Представники відповідача і третьої особи, в судовому засіданні, вже на стадії судових дебатів,лише просили суд долучити та розглянути висновок без будь-якого обґрунтування поважності причини неподання такого доказу до закриття підготовчого провадження, а тому суд обґрунтовано відмовив у прийнятті такого доказу.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Богатчук К.І. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Андросович Г.С. просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону частково не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем наявності підстав для стягнення грошової суми у заявленому розмірі. Разом з тим, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність між сторонами відносин позики.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаним висновком.

Із матеріалів справи вбачається, що 12 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_1 видав позивачу ОСОБА_2 розписку про зобов`язання виплатити на користь позивача коштів в сумі 127 800 дол. США у строк до 1 серпня 2022 року (т. 1 а.с. 7).

У розписці зазначено, що у випадку невиплати вказаної суми у вказаний строк відповідач зобов`язується здійснити переоформлення на позивача або іншу особу за його вказівкою права власності на будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , для чого передає позивачу на зберігання оригінали правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно.

При видачі цієї розписки позивач діяв за згодою своєї дружини ОСОБА_1 , про що свідчить її власноручний запис «Даю согласие» та підпис.

Наявний у позивача оригінал розписки був оглянутий в судовому засіданні в суді першої інстанції, факт складення розписки особисто відповідачем та згода його дружини на її видачу жодною із сторін цього спору не заперечуються.

Судом також було встановлено, що відповідач та третя особа також визнають факт передачі позивачу на зберігання правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-24), які були надані позивачем суду для огляду.

20 серпня 2021 року позивач надіслав на адресу відповідача лист з пропозицією укласти та посвідчити нотаріально договір позики та іпотечний договір на умовах, визначених розпискою, до якого додав проекти цих договорів (т. 1 а.с. 32-45).

Вказане поштове відправлення було отримане відповідачем 30 серпня 2020 року, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та підписаним відповідачем повідомленням про вручення, засвідченими відтисками печатки та підписами уповноваженого працівника поштового відділення (т. 1 а.с. 46).

23 травня 2022 року позивач надіслав на адресу відповідача рекомендований лист аналогічного змісту з проектами договору позики та іпотечного договору (т. 1 а.с. 47-62).

Позивач стверджував, що на його пропозицію відповідач не відреагував, проте на спростування вказаних доводів відповідач надав суду першої інстанції копію листа-відповіді, що був надісланий на адресу позивача 22 вересня 2021 року (т. 1 а.с. 121-125).

Зі змісту вказаного листа вбачається, що у ньому взагалі немає викладу обставин, що підтверджують або спростовують наявність зобов`язальних правовідносин між сторонами, а обґрунтування заперечень проти вимог позивача зводиться до цитування і тлумачення законодавчих норм та посилання на відсутність зазначених в описі документів та будь-яких документів з підписом позивача у розпорядженні відповідача та його дружини.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідна судова практика є усталеною. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, провадження №61-14794 св 21, від 26 квітня 2022 року у справі №753/1349/20, від 21 червня 2023 року у справі № 308/4890/20, від 4 вересня 2023 року у справі № 752/13278/19.

Ураховуючи наведене висновки суду першої інстанції про те, що всупереч доводам сторони позивача видача відповідачем цієї розписки не засвідчує отримання ним від позивача грошової суми, є помилковими.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення

(статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

У справі, що переглядається 12 листопада 2020 року ОСОБА_1 видав позивачу розписку, якою підтвердив наявність заборгованості перед ОСОБА_2 у сумі 127 800 дол. СШАта зобов`язався повернути вказану суму на пізніше 1 серпня 2022 року.

Із пояснень відповідача (а.с.6, т.2) вбачається, що він та його дружина звернулись до позивача із проханням допомогти закрити борги за лікування доньки (після її смерті), позивач погодився, після чого сторонами було написано розписку.

Колегія апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції, який дійшов висновку, що розписка свідчить не про наявність правовідносин з договору позики, а інших зобов`язальних правовідносин. Так, суд першої інстанції взагалі не вказав, які інші зобов`язальні правовідносини існують між сторонами та на підставі якого правочину. Жодною із сторін спору на запитання апеляційного суду також не названо іншого, відмінного від позики правочину, на підставі якого виникли спірні зобов`язання.

При цьому у доводах апеляційної скарги сторона відповідача також не погоджується із встановленням судом обставин щодо наявності інших, відмінних від позики зобов`язальних правовідносин. Аналогічно саме наявністю правовідносин позики обґрунтовані вимоги позову. Тобто обидві сторони вважали розписку підтвердженням правовідносин саме позики. Основним запереченням сторони відповідача є заперечення лише щодо обставини отримання грошових коштів у позику.

З огляду на вказане апеляційним судом встановлено, що за своїм змістом розписка укладена між сторонами є борговим документом, що свідчить про факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора грошової суми у розмірі 127 800 дол. США, а відтак містить умови зобов`язального характеру для відповідача щодо повернення грошових коштів в розумінні статей 1046, 1047, 1049 ЦК України.

При цьому, заперечуючи проти отримання грошових коштів за договором позики сторона відповідача не скористалась правом звернення з позовом про визнання договору позики недійсним чи про розірвання цього договору. Відтак, казаний договір позики є чинним та недійсним не визнаний.

Таким чином, у цій справі між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, на що суд першої інстанції не звернув уваги та всупереч поясненням сторін, дійшов помилкового висновку, що правовідносини, які склались між сторонами, є відмінними від позики.

Жодних підстав щодо зміни присудженої судом першої інстанції до стягнення суми боргу доводи апеляційної скарги не містять, оскільки основним доводом є взагалі відсутність боргу.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду змінити в частині мотивів для задоволення позову.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що судом не враховано правові висновки, висловлені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-6Зцс1З, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), згідно з якими розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та посвідчення передання позивачу позичкодавцем визначеної грошової суми, є необґрунтованими.

Як вбачається із апеляційної скарги, відповідач також посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а саме щодо не надання належної оцінки доказам, наданим відповідачем, однак вказане твердження є безпідставним та необґрунтованим, з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем було долучено до матеріалів справи, а саме до відзиву (а.с. 108-130,Т.1): розписки ОСОБА_3 , розписки доньки позивача та розписки відповідача та до додаткових пояснень ( а.с. 2-58, Т.2) додано: виписки з банку, витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, свідоцтво про право на спадщину, договір іпотеки та відомості про кримінальне провадження.

З тексту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, вбачається, що судом повно та всебічно розглянуті подані докази відповідачем, більш того, як вбачається із протоколу судового засідання, в судовому засіданні 4 липня 2023 року було досліджено всі подані письмові докази та заслухано сторін з цього приводу (а.с.99-101, Т.2).

Так, судом з`ясовано, що подані відповідачем документи (зазначені вище) не містять будь-яких фактичних даних про обставини, які відносяться до предмету доказування у цій справі. Також встановлено, що дані в поданих документах, свідчать лише про наявність між сторонами у минулому особистих та ділових відносин, проте логічного зв`язку між цими обставинами і спірними правовідносинами не прослідковується.

Тобто відповідачем було подано документи, які не стосуються розгляду справи, та документи, які видані щодо інших осіб, які не спростовують вимоги позову.

Також колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову судом першої інстанції у врахуванні висновку експерта за результатами проведення лінгвістичної експертизи від 30 серпня 2023 року.

Відповідно до статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Судом не було встановлено підстав для призначення експертизи, оскільки наявні матеріали справи дозволяють встановити обставини справи відповідно до предмету доказування.

Так, колегія апеляційного суду погоджується із висновками експерта про те, що у самому тексті розписки відсутня інформація про передачу стороною позивача відповідачеві грошових коштів. Відповідні висновки не потребують спеціальних знань, оскільки є очевидними. Разом з тим, відсутність в розписці вказівки щодо фактичної передачі грошових коштів в позику не спростовують ту обставину, що сам факт написання розписки є підтвердженням передачі грошей, про що неодноразово указував Верховний Суд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи те, що суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про задоволення позову, помилився з підставами для задоволення, колегія суддів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України вважає за необхідне рішення суду змінити в частині мотивів для задоволення позову, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 5 вересня 2023 року змінити в частині його мотивів.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба