Справа № 196/1590/23
№ провадження 2/196/102/2024
УХВАЛА

"30" січня 2024 р. смт. Царичанка

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Бабічевої Л.П.,

за участі секретаря судового засідання Шевченко Т.І.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Бойка Ю.О.,

відповідачки ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду у смт.Царичанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за законом,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Царичанського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за законом.

До суду надійшла спільна заява сторін про затвердження мирової угоди від 30.01.2024 р., укладеної між сторонами у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за законом.

У підготовчому судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Бойко Ю.О. підтримали заяву про затвердження мирової угоди по справі та просили її затвердити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні просили затвердити мирову угоду, яка укладена між ними та позивачкою. Наслідки укладення мирової угоди їм відомі та зрозумілі.

Заслухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд доходить до таких висновків.

Згідно з ч.7 ст.49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Мета, зміст, порядок укладення сторонами мирової угоди та її затвердження судом визначені у статті 207 ЦПК України.

Так, відповідно до положень частин першої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Частиною п`ятою статті 207 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Виходячи зі змісту статті 207 ЦПК України, обов`язковою умовою затвердження судом мирової угоди є її відповідність вимогам закону і відсутність порушення прав чи законних інтересів третіх осіб. Йдеться про дотримання як вимог, передбачених процесуальних законодавством, так і вимог, які випливають з цивільного законодавства.

Цивільним процесуальним законом покладено на суд обов`язок під час визнання мирової угоди перевірити, чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.

Таким чином, вирішуючи питання про затвердження мирової угоди, суд має врахувати, що умови мирової угоди не можуть суперечити закону, а також брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із таким затвердженням.

Метою мирової угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін і предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов`язані зі спірними правовідносинами. Укладена в цивільному процесі мирова угода породжує права та обов`язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні. Тому мирова угода має матеріальний зміст, укладається сторонами, затверджується судом відповідно до вимог цивільного процесуального права, з урахуванням норм матеріального цивільного права.

Предметом позову є вимога позивачки до відповідачів про визнання за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, з умов мирової угоди вбачається, що сторони домовились про те, що за позивачкою визнається право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Всі судові витрати покладаються на позивачку. До підписання цієї мирової угоди відповідачі одержали від позивачки майнову компенсацію у обсязі, що повністю задовольняє їх законні інтереси.

У даному випадку мирова угода не відповідає вимогам закону, оскільки з її змісту за позивачкою визнається право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і зазначено, що позивачка сплатила відповідачам майнову компенсацію. Разом із цим, сторони у підготовчому судовому засіданні вказали, що відповідачі по справі також прийняли спадщину разом із позивачкою після смерті батька і кожен із них отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадщини на інше спадкове майно. Питання щодо сплати компенсації не стосується предмету спору.

Відповідно до ч.1 та ч.5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відтак, умови мирової угоди, запропоновані сторонами, суперечать закону.

Суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору.

Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини одночасно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, висловлених в ухвалі від 01.08.2018 року у справі №760/15287/15-ц та у постанові від 30.05.2018 року у справі №759/4103/16-ц, суд відмовляє у затвердженні мирової угоди, якщо її умови стосуються прав та обов`язків сторін, які не входять до предмету позову, а також, якщо умови мирової угоди суперечать закону.

Отже, зважаючи на положення ч. 5 ст. 207 ЦПК України, враховуючи, що подана на затвердження мирова угода суперечить закону, суд дійшов до висновку, що у визнанні мирової угоди між сторонами необхідно відмовити і продовжити судовий розгляд справи.

При цьому, суд вважає, що відмова у затвердженні мирової угоди не призводить до порушення конституційної засади судочинства рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та не має наслідком порушення права особи на судовий захист, який реалізується в такому випадку у процесі доказування позовних вимог. У такому разі право на звернення до суду забезпечується можливістю апеляційного та касаційного оскарження рішення по суті спору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 197, 207, 259, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У затвердженні мирової угоди, укладеної 30 січня 2024 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили негайно після її оголошення.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складено 31 січня 2024 року.

Суддя Л.П. Бабічева