ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5117/23 Головуючий суддя І інстанції Іващенко С. О.
Провадження № 22-ц/818/295/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Інші процесуальні питання
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «АН «Рестріелт» адвоката Костиря Геннадія Анатолійовича на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2023 року, у справі № 645/5117/23, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АН «Рестріелт» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АН «Рестріелт», від імені та в інтересах якого діє адвокат Костиря Г.А., звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 21610,69 грн., витрат по сплаті судового збору в сумі 2147,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7196,00 грн..

Ухвалою суду від 02.10.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2023 року провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «АН «Рестріелт» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - закрито. Зобов`язано ГУК м. Харків Харківська область Немишлянський район/ 22030101, код отримувача 37874947, повернути ТОВ «АН «Рестріелт», код платника 24137933, сплачений судовий збір у розмірі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) гривні 20 копійок за платіжним дорученням № 679 від 21 вересня 2023 року. У стягненні витрат ТОВ «АН Рестріелт» на правничу допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «АН «Рестріелт» просить ухвалу суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу та постановити нову, якою стягнути з ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 7196 грн.

Скаргу мотивовано тим, що судне звернув уваги, на те, що заборгованість була сплачена Відповідачем вже після відкриття провадження у справі.

Пунктами 3.2,3.3 договору передбачено, що основна винагорода Виконавця за цим договором складає: 5000 грн. Пунктом 3.4 Договору передбачено, що додаткова винагорода (Гонорар успіху) Виконавця складає 10 (десять) % та складає суму, у розмірі 2161 грн.

Вказує, що посилання суду про відсутність платіжного доручення є хибним, оскільки витрати підлягають розподілу незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною або тільки має бути сплачено в майбутньому

Отже, надані позивачем та його представником докази, розмір судових витрат, які сторона сплатила та має сплатити у зв`язку з розглядом справи - є документально підтвердженими, обґрунтованими та аргументованими, а отже такими, що підлягають покладенню на відповідача, однак, були проігноровані судом першої інстанції, що дає підстави стверджувати про незаконність оскаржуваного рішення та наявність підстав для його скасування.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвала суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, а тому переглядається судом апеляційної інстанції лише в цієї частині.

Судова колегія, відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у відшкодуванні витрат на правничу допомогу суд першої інстанції вказав наступне обґрунтування.

На підтвердження факту отримання правової допомоги позивач надав суду договір про надання правової допомоги від 14.07.2023 № 14/07-23-2, укладений між ТОВ «АН «Рестріелт» в особі директора Мігунова В.І. та адвокатом Костиря Г.А., акт № 6 приймання-передачі виконаних робіт (послуг) за цим договором.

Проте, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом не надано. За таких обставин відсутні підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору.

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, в процесі розгляду справи відповідачем оплачено заборгованість в повному обсязі. Таким чином, на даний час у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем згідно заявлених позовних вимог, тобто відсутній предмет даного спору.

Враховуючи наведені обставини суд прийшов до висновку про закриття провадження у справі за відсутністю предмету даного спору.

Крім того, відповідно до ч. 3 стаття 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», визнання позову чи добровільне задоволення вимог відповідачем після пред`явлення позову не звільняє його від відшкодування понесених позивачем судових витрат при ухваленні рішення або при закритті провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову з мотивів задоволення його вимог відповідачем.

Отже, оскільки відповідач добровільно сплатила борг перед позивачем вже після пред`явлення позову, отже, вказане не звільняє її від відшкодування понесених позивачем судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано позов до суду про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 21610,69 грн., а з долучених до матеріалів справи копій квитанцій вбачається, що відповідачем було добровільно оплачено заборгованість. Таким чином відповідач добровільно сплатила борг перед позивачем вже після пред`явлення позову, що не звільняє її від відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд зазначає, що відповідно до висновку, який зробив Верхньої палати Верховного Суду в своїй постанові справа № 755/9215/15-ц провадження № 14-382цс19 від 19.02.2020р. до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути сумірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 5 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, віднесені до малозначних справ, таким чином не становлять значної складності.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір витрат на професійну правничу допомогу, який представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача, становить 7196 грн., з яких: ознайомлення з наданими документами, що підтверджують наявність заборгованості ОСОБА_1 та складання позовної заяви 5000 грн.; компенсація витрат виконавця за отримання інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 35 грн.; додаткова винагорода (гонорар успіху) 2161 грн.

В підтвердження вказаних витрат представником позивача надано: копію договору про надання правничої допомоги № 14/07-23-2 від 14.07.2023, копію акту приймання-передачі виконаних робіт від 20.09.2023 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер про надання правової допомоги.

Відповідач вважала завищеним розмір витрат на правничу допомогу, вказувала, що є малозабезпеченою особою, пенсіонеркою, що 7196 грн., які позивач просить стягнути з неї є майже однією третьою суми боргу.

Так, у п. 1 ч. 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою… визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Тобто законодавець не передбачає можливості для відмови у відшкодуванні фактично наданих витрат на правову допомогу, а тому суд згідно ч.ч. 4-6 ст. 137, ч.ч. 3, 4 ст. 141 ЦПК України у такому разі з`ясовує наявність чи відсутність підстав для зменшення цих витрат.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що аналогічну правову позицію було викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Такі правові висновки щодо змісту вказаної норми цивільного процесуального права було висловлено у постанові ВП ВС від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

При цьому суд першої інстанції помилково застосував правові висновки, які були наведені у постанові КГС ВС від 18.03.2021 у справі № 922/2604/20, яка не є релевантною до обставин цієї справи.

У згаданій постанові та постанові від 23.01.2020р. у справі № 910/16322/18 Верховний Суд дійшов висновку, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Тобто у згаданих правових висновках касаційного суду, які були висловлені у справах №№ 922/2604/20, 910/16322/18 йдеться лише про правові підходи для оцінки розміру відшкодування за надані та фактично сплачені правничі послуги.

Судова колегія з урахуванням згаданих у постанові ВП ВС від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц правових висновків зауважує, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Колегія суддів зазначає, що відсутність платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом самі по собі не є достатньою підставою для відмови в задоволенні заяви про розподіл судових витрат, оскільки Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував на те, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту подання зави про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Суд апеляційної інстанції з урахуванням вищевказаних заперечень проти відшкодування витрат, також враховує обсяг проведеної правничої роботи, складність даної справи, яка відноситься до категорії малозначних справи та не становила значної складності у доказової діяльності сторони позивача, а також обсягу фактично наданих адвокатом послуг. Тому задоволенню підлягають понесені позивачем витрати на правову допомогу частково на суму 2000 грн., що є співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та відповідає принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції відповідно до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу та ухвалення нового судового рішення про часткове відшкодування витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.268,367,368,374,376,381-383 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АН «Рестріелт» - задовольнити частково.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2023 року скасувати в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АН «Рестріелт» витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 30 січня 2024 року.

Головуючий: В.Б.Яцина.

Судді: І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.