ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/916/19 Номер провадження 22-ц/814/540/24Головуючий у 1-й інстанції Парахіна Є. В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів: Абрамова П.С., Одринської Т.В.

при секретарі Філоненко О.В.

за участю позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Гайтоти І.М.,

відповідача ОСОБА_2 , її представника адвоката Лучко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 січня 2022 року, ухваленого у складі головуючого судді Парахіної Є.В., повний текст судового рішення виготовлено - 01 лютого 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі та гідності шляхом відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що здійснює представництво інтересів гр. ОСОБА_3 в судах на прохання мешканців селища Дублянщина захистити його сім`ю від знущання з боку ОСОБА_2 , домоволодіння якої межує з земельною ділянкою ОСОБА_3 . В провадженні Ленінського районного суду м. Полтави перебуває справа з питання переведення на ОСОБА_3 прав і обов`язків покупця по укладеному договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Зазначає, що ОСОБА_2 зверталась до неї з вимогою відмовитись від представництва інтересів ОСОБА_3 , погрожувала, а в подальшому почала розповсюджувати недостовірну інформацію про те, що вона відбувала покарання в тюрмі, була наглядачем, забрала будинок у чоловіка, а також 2 будинки у інших людей.

В січні 2019 року у залі судового засідання ОСОБА_2 під час перебування судді в нарадчій кімнаті почала її принижувати, вказала, що вона відбувала покарання в тюрмі 5 років, відсиділа від «дзвоника до дзвоника», в тюрмі була наглядачем. В цей час були присутні інший представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , чотири особи конвою та за гратами знаходився обвинувачений. З 2011 році відповідач розповсюджує про неї недостовірну інформацію, що вона є тюремниця, шахрайка.

Внаслідок дій відповідача вона зазнала моральної шкоди, що полягає у глибоких душевних стражданнях внаслідок протиправної поведінки відповідача протягом 8 років, що призвело до порушення її життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими. Тривалий час змушена жити в умовах високого нервового напруження, стресу, переживання за подальшу свою долю. Просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь моральну шкоду в сумі 10000 грн. 00 коп.

11 липня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій вказала, що 23 червня 2019 року вона разом зі знайомим ОСОБА_5 поїхала покосити траву за адресою: АДРЕСА_2 . На кінцевій зупинці громадського транспорту до них підійшла жінка та повідомила, що ОСОБА_2 розповсюджує плітки, що вона нібито сиділа у тюрмі 5 років за крадіжку та махінації, була наглядачем. Їй після цих слів стало зле, а наступного дня вона потрапила до лікарні. Просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь витрати на ліки в сумі 1133 грн. 20 коп. та на відшкодування моральної шкоди 36054 грн. 00 коп. згідно складеного розрахунку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25 січня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності шляхом відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, у зв`язку з чим дійшов висновку про недоведеність факту розповсюдження відповідачем ОСОБА_2 негативної та недостовірної, інформації щодо позивача.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . В поданій апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним і необґрунтованим, вважає, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що поширена відповідачем недостовірна інформація щодо ОСОБА_1 є негативною, оскільки вона публічно розповсюджувала інформацію про ОСОБА_1 яка беззаперечно принижує її честь, гідність та ділову репутацію.

Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги свідчення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

На адресу Полтавського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому остання просить рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 січня 2022 року залишити без змін, а скаргу без задоволення.

ОСОБА_1 надала суду апеляційної інстанції заперечення на відзив ОСОБА_2 . Просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в провадженні Ленінського районного суду м. Полтави перебувала цивільна справа № 553/4239/15 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , в особі представника позивачів ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного територіального управління юстиції в Полтавській області про визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди.

Представництво інтересів позивача ОСОБА_3 у даній справі здійснюють ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даному провадженні, ОСОБА_1 зазначила про те, що ОСОБА_2 вимагала, щоб вона припинила здійснювати представництво ОСОБА_3 , а коли позивач відмовила в цьому, почала розповсюджувати про неї недостовірну інформацію, з 2011 року розповідає, що вона є тюремницею та шахрайкою. Зокрема, в січні 2019 року у залі судового засідання ОСОБА_2 під час перебування судді в нарадчій кімнаті у присутності учасників справи та інших осіб говорила, що ОСОБА_1 відбувала покарання в тюрмі 5 років, відсиділа від «дзвоника до дзвоника», в тюрмі була наглядачем. Вказаними діями позивачці завдано моральну шкоду, яка виразилась у глибоких душевних стражданнях внаслідок поведінки відповідачки, змушена тривалий час протягом 8 років жити в умовах високого нервового напруження, стресу, переживаннях за свою подальшу долю, це призвело до порушення життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими, погіршення стану здоров`я. Крім того, у червні 2019 року невідома жінка підійшла до неї на зупинці громадського транспорту та повідомила, що ОСОБА_2 розповсюджує про неї плітки, що вона сиділа в тюрмі за махінації.

На підтвердження факту розповсюдження відповідачем недостовірної інформації про позивачку останньою надано суду ксерокопію листа, зі змісту якого неможливо встановити автора, та в якому, зокрема, міститься фраза: " ОСОБА_9 ходить по судах із жінкою, яка була засуджена і відбувала в тюрмі за кражу і махінації. Її фамілія - ОСОБА_1 ".

З довідки МВС України серії ІАА № 1135518 вбачається, що за обліками МВС громадянка України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Полтава Полтавська обл. Україна, на території України станом на 12.02.2019 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Разом з тим, вироком Полтавського обласного суду від 29.11.1993 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була засуджена за ч. 2 ст.170 КК України (1960 року) за давання хабаря із застосуванням ст. 44 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії загального режиму з конфіскацією всього особистого майна. Вирішено міру покарання засудженій ОСОБА_1 рахувати з 20 січня 1993 року, запобіжний захід щодо засудженої залишено попередній - тримання під вартою.

Вирок набрав законної сили 02.02.1994 року. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5-55п95 від 07.07.1995 року вирок судової колегії в кримінальних справах Полтавського обласного суду від 29.11.1993 року і ухвала судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 03.03.1994 року відносно ОСОБА_1 змінені, пом`якшена міра покарання до 2 років 6 місяців позбавлення волі у виправно-трудовій колонії загального режиму з конфіскацією всього належного їй майна. В решті судові рішення залишені без змін.

Також представником відповідача надано суду копії аркушів газети "Зоря Полтавщини" № 53(№ 15359) за суботу 12.03.1983 р. та газети "Зоря Полтавщини" № 189 (№ 15459) за суботу 17.08.1983 р. зі статтею "Палаци не з казки виростають", де відображені події, пов`язані з будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_11 за допомогою невістки ОСОБА_1 , наведено відомості про причини виключення останньої з лав КПРС.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням ОСОБА_2 про неї недостовірної інформації, ОСОБА_1 посилалась на те, що такі її дії призвели до погіршення стану здоров`я та хвороби серця.

На підтвердження вищевказаних обставин позивач надала ряд медичних документів, в тому числі, виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 2571, видану 4-ою МКЛ м. Полтави, відповідно до якої в період з 24.06.2019 року по 05.07.2019 року ОСОБА_1 перебувала на лікуванні з діагнозом ІХС: нестабільна стенокардія (з 24.06.2019 року), стенокардія напругу ТФК (з 26.06.2019 року) П/інфарктний кардіосклероз (12.2018 р.), СЕТАФКТ, ГЛТ 2 ст., ризик IV XXН: хронічний пієлонефрит стадія загострення ХННО. СКХ лівої нирки, хронічний гастродуоденіт, стадія загострення з невизначеною кислоутворюючою функцією шлунка ЖКХ; епікриз історії хвороби № 6188, відповідно до якого ОСОБА_1 в період часу з 06.09.1988 року по 04.11.1988 року знаходилась в травматологічному відділенні № 2 1-ої міської лікарні м. Полтави з травмами, отриманими внаслідок ДТП.; довідки КП "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2" Полтавської міської ради № 305/7 від 04.01.2019 року та № 379/7 від 13.08.2018 року, згідно яких ОСОБА_1 страждає на ДОА колінних, кульшових суглобів ендопротезування лівого кульшового суглобу (2013 р.), ХХН: пієлонефрит ускладнений СКХ ХННО. Гіпотиреоз середнього ст. важкості. ІХС: стенокардія напруги стаб. ФК - ІІ, НК - ІІ-А; ГХ-ІІІ, ст. 3 ризик високий, кардіосклероз постінфарктний (2017 року); виписку з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 2471, згідно якої ОСОБА_1 в період з 09.10.2017 року по 20.10.2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Полтавському обласному клінічному кардіологічному диспансері з діагнозом: ІХС: Нестабільна прогресуюча стенокардія (з 08.10.2017 року по 16.10.2017 року). Стабільна стенокардія напруги ІІІ ф.к (третій, клінічно). Кардіосклероз післяінфарктний (2010 року). СН 1 ст. зі збереженою систологічною функцією ЛШ (ФВ-48% ЕхоКС від 10.10.2017 року). Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 3 ступінь, ризик 4; виписний епікриз з історії хвороби № 1146, відповідно до якого ОСОБА_1 в період з 08.08.2017 року по 17.08.2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Полтавському обласному клінічному кардіологічному диспансері з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ст.3 ст. Неускладнений гіпертонічний криз (08.08.2017 року) ризик 4. ІХС: Дифузний кардіосклероз, синусова тахікардія ст. 1. Вузловий зоб 1 ст. Дифузні зміни в печінці. Хронічний холецистопанкреатит ст. ремісія. Полівалентна алергія.

Вказані документи підтверджують факт наявності у позивача ряду захворювань, які носять тривалий характер. Разом з тим, жоден з цих документів не містить обґрунтованих та переконливих даних на підтвердження того, що погіршення стану здоров`я позивача та наявні у неї захворювання пов`язані з розповсюдженням відносно неї будь-якої негативної та неправдивої інформації.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд зазначив, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилається ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту розповсюдження відповідачем ОСОБА_2 негативної та недостовірної, інформації про позивача.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Так, ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як вбачається із матеріалів справи, сторонами по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, та має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 січня 2022 року колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2024 року.

Головуючий О.О.Панченко

Судді П.С.Абрамов

Т.В.Одринська