Справа № 643/1399/24
Провадження № 2-о/643/144/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2024 м. Харків

Суддя Московського районного суду м. Харкова Олійник О.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду м. Харкова із заявою про встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 самостійно виховує, утримує та здійснює догляд за неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без будь-якої сторонньої допомоги та участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обґрунтовуючи подану заяву заявник посилається на те, що він є батьком неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку вже 2 років самостійно виховує та здійснює за нею догляд. У неповнолітньої ОСОБА_3 є матір, ОСОБА_2 , яка вже дуже давно не бере участь у вихованні та догляді за дитиною, фактично відсутня у житті дитини. Ще з другої половини 2021 року, коли відбулось розлучення заявника з ОСОБА_4 , матір стала менше цікавились життя дитини, а потім, коли розпочалась війна і вона у листопаді 2022 року виїхала як ВПО до м. Дніпро, матір не цікавилась життям дитини, а потім і взагалі зникла з життя дитини. Неповнолітня донька залишилась повністю під опікою заявника.

З другої половини 2021 року та по сьогоднішній час неповнолітня донька фактично проживає з заявником за адресою: АДРЕСА_1 .

Зараз на території України тривають військові дії. Знаходження на території України з неповнолітньою дитиною є досить небезпечним. Оточуюче положення не дає можливості дитині нормально розвиватись, навчатись. Для забезпечення нормального рівня безпеки, розвитку та навчання дитини заявнику потрібно вивезти її за кордон. Без підтвердження факту того, що заявник самостійно виховує та здійснює догляд за неповнолітньою донькою без будь-якої сторонньої допомоги та участі матері заявник не матиме права перетину державного кордону України у період дії військового стану.

Більш того, без підтвердження цього факту заявник може бути у будь-який час мобілізований, і фактично неповнолітня дитина залишиться одна, без батька та без матері чи будь-яких інших родичів, які можуть здійснювати за нею догляд та займатись її вихованням. Така ситуація є вкрай небезпечною для подальшої долі неповнолітньої дитини.

Через викладені обставини та неможливість у позасудовому порядку вирішити своє питання, заявник вимушений звернутись за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.

Вивчивши заяву та додані до неї документи, суд дійшов до висновку, що провадження по даній справі не може бути відкрито, виходячи з наступного.

Відповідно до положення статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження /загального або спрощеного; 3) окремого провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Положеннями ч. 1 ст. 315 ЦПК України унормовано, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Отже, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права, за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19), суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Аналізуючи дані положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертається увага судів на наступне: в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.

Згідно з ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Зі змісту поданої заяви вбачається, що встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої доньки батьком без участі матері необхідне заявникові для забезпечення можливості захисту, не тільки прав та інтересів батька, а й прав та інтересів дитини.

Разом з цим, суд вважає, що саме по собі встановлення судом факту виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків у правовідносинах з заінтересованими особами, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього у правовідносинах з ОСОБА_2 та Службою у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

Правовідносини, які склались між заявником, заінтересованою особою ОСОБА_2 та дитиною врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами.

Відповідно до ч.1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

У ч. 3 ст. 155 СК України (здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків) зазначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частиною 2 статті 157 СК України закріплено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Із матеріалів справи вбачається, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є неповнолітньою, тобто на день подання позову їй виповнилося 17 років.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною, яка досягла 17 років батьком, буде зачіпати інтереси самої дитини, яка вже вправі самостійно вирішувати з ким з батьків їй проживати, хто з батьків за нею буде доглядати та виховувати її.

Викладені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога про встановлення факту самостійного виховання заявником неповнолітньої дитини фактично пов`язана із спором між батьком та матір`ю щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків по вихованню неповнолітньої дитини її батьком. Тому суд вважає, що питання щодо самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини може бути спірним і повинно вирішуватись між батьками відповідно до вимог чинного законодавства.

Таким чином, вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень статей 293, 315 ЦПК України.

Вищезазначене також підтверджується судовою практикою апеляційних судів, а саме: постановою Харківського апеляційного суду від 29.11.2023 року у справі 638/13263/23 та постановою Харківського апеляційного суду від 23.11.2023 року у справі 953/7462/23.

Таким чином, суд дійшов висновку, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, у зв`язку з чим відмовляє у відкритті провадження у даній справі на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 260, 315 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком.

Роз`яснити заявнику право звернення до суду з позовом на загальних підставах.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя - О.О. Олійник