Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2024 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді - Макарчука С.М.,

з участю:

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивачки - адвоката Нестеренко А.В. (в режимі відеоконференції),

представника відповідачки - адвоката Галушка С.С.,

третьої особи - ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Кобеляцької міської ради - Мирошниченка В.І.,

секретаря судового засідання - Демидюк О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 532/1704/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту,

В С Т А Н О В И В:

11 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Кобеляцького районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_3 у якому прохає встановити безстроковий земельний сервітут, який полягає у праві проходу та проїзду ОСОБА_1 щодо земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_3 шляхом демонтажу частини довжиною 10,29 м бетонного паркану між домоволодіннями АДРЕСА_1 , безоплатно.

Позов обґрунтований тим, що згідно з рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 червня 2019 року виділено позивачці 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_2 , як самостійний об`єкт нерухомого майна, припинивши на нього право спільної часткової власності.

На підставі заяви позивачки була виготовлена технічна документація землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, що розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно з витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27.01.2020 позивачці належить земельна ділянка площею 0,0542 га, зареєстрована на підставі вказаної технічної документації. Поряд із вказаною земельною ділянкою розташована земельна ділянка відповідачки.

Позивачка вказує, що з урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до її земельної ділянки з дороги загального користування можливий виключно з земельної ділянки відповідачки, проте відповідачка створює їй перешкоди у проході та проїзді через свою земельну ділянку. З метою вирішення цієї проблеми позивачка звернулася до відповідачки з відповідним листом, однак відповіді на нього не отримала.

Позивачка зазначає, що згідно з висновком експерта № 66 від 09.09.2021 існує два варіанти встановлення сервітуту, та вважає, що саме перший варіант є найбільш доцільним та правильним для встановлення земельного сервітуту щодо її права користування чужою земельною ділянкою, оскільки земельна ділянка, що належить їй на праві власності, за адресою АДРЕСА_2 , межує лише із землями у приватній власності відповідача, і технічно необхідним є установлення земельного сервітуту, у тому числі через земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3 , який полягає у демонтажі частини довжиною 10,29 м існуючого бетонного паркану між домоволодіннями АДРЕСА_3 і АДРЕСА_2 .

Посилаючись на ст. 401, ч.1 ст. 402, 403 Цивільного кодексу України, ч.1, 4 ст. 98, п. а) ч.1 ст. 99 (перелічуючи при цьому усі пункти вказаної норми закону) Земельного кодексу України, позивачка вважає, що вона має право на встановлення земельного сервітуту, який полягає у наданні їй права проходу та проїзду через земельну ділянку відповідача, який має бути поширений на частину земельної ділянки відповідача, визначену у плані, що додається до позовної заяви, вважає такий спосіб встановлення земельного сервітуту найменш обтяжливим для відповідача, оскільки на даній частині земельної ділянки розташована доріжка, яка протягом багатьох років використовується для цих цілей.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Треті особи правом на подання пояснень щодо позову не скористалися.

Ухвалою від 29 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 07 грудня 2023 року закрито підготовче провадження у справі.

У судовому засіданні позивачка прохала позов задовольнити, встановивши їй право користування земельною ділянкою відповідача для проїзду до земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , поклавши на відповідачку обов`язок демонтувати паркан та викорчувати 14 дерев, які знаходяться на визначеній експертом частині земельної ділянки. Пояснювала, що вона проживає в будинку за адресою АДРЕСА_2 , разом з чоловіком у належному йому будинку, оскільки вона є інвалідом 1 групи та пересувається на візку і потребує постійного стороннього догляду, та не може користуватися належним їй будинком за адресою АДРЕСА_2 , оскільки до будинку не проведене водопостачання і вона туди не може проїхати, що також обумовлює необхідність встановлення їй сервітуту на користування земельною ділянкою відповідача. Вказувала на те, що експерт визначив прийнятний для неї варіант сервітуту, який вона і прохала їй встановити.

Представник позивачки позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, прохала позов задовольнити. Посилалася на обґрунтованість позовних вимог та існування суттєвих перешкод у користуванні домоволодінням, що порушує право позивачки на володіння її майном. При цьому вказувала, що розподіл земельної ділянки позивачкою ніхто не оскаржував, тому заперечення відповідача у цій частині є безпідставними.

Представник відповідачки проти задоволення позовних вимог заперечував, вважаючи їх безпідставними, а позов необґрунтованим. Вказував на те, що позивачка замовчує причини неможливості проходу до домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , оскільки позивачка раніше самостійно поділила належну їй земельну ділянку на дві окремі ділянки, яким були присвоєні номери 71в та 71д відповідно, не забезпечила собі прохід до домоволодіння, яке сама утворила, та водночас захаращила двір та збудувала навіс, пізніше перебудований у сарай, на межі з ділянкою відповідачки, чим перекрила під`їзд до домоволодіння, а піший доступ до ділянки відповідачки можливий і без встановлення сервітуту у разі розчищення позивачкою проходу.

Третя особа ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав, посилався на те, що у разі продажу ними будинку за адресою АДРЕСА_2 , вони не матимуть можливості проживати у будинку позивачки, оскільки під`їзду до нього немає.

Представник третьої особи Кобеляцької міської ради проти задоволення позову заперечував, вказуючи, що проблема виникла внаслідок дії самої ж позивачки, яка при розподілі належної їй земельної ділянки не передбачила та не забезпечила під`їзду до неї, що повинна була зробити.

Заслухавши учасників справи, перевіривши доводи позовної заяви та надані суду докази, суд робить такі висновки.

Судом встановлено таке.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 11 жовтня 2003 року, серія ВАВ № 408207, ОСОБА_1 отримала у власність 1/3 частку жилого будинку з господарчими побудовами, що знаходяться в АДРЕСА_2 , що складається в цілому з житлового будинку площею 68,8 кв.м, зазначеного на плані під літерою "А,а,а1,а2", сараю літери "Б", літньої кухні літери "В", сараю літери "Г,г", погребу літери "гп", вбиральні літери "Ж", вбиральні літери "Д", огорожі №1-3, колодязю літери "к", колодязю літери "к1", загальною площею 147,8 кв.м., розташованому на земельній ділянці площею 1837 кв.м (а.с. 83).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЖ № 2503533, ОСОБА_1 на підставі рішення 3 сесії 5 скликання Кобеляцької міської ради від 23.06.2006 отримала приватну власність земельну ділянку площею 0,0951 га за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 8, 81).

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 червня 2019 року, справа № 532/627/19, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні - задоволено. Визначено та виділено ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_2 , як самостійний об`єкт нерухомого майна, припинивши на нього право спільної часткової власності (а.с. 22-23).

Рішенням виконавчого комітету Кобеляцької міської ради № 192 від 21 червня 2019 року про присвоєння адресного номера виділеній відповідно до рішення суду 1/3 частині житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 , як самостійному об`єкту нерухомого майна, яка належить ОСОБА_1 внаслідок поділу майна між іншими співвласниками присвоєно новий адресний номер АДРЕСА_2 (а.с. 35).

Із технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 (а.с. 65-81) вбачається, що 20 грудня 2019 року позивачка звернулася із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу належної їй спадкової земельної ділянки. За цією заявою було виконано проект поділу належної ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0951 га на дві окремі земельні ділянки площами 0,0409 га та 0,0542 га (а.с. 74, 75, 79). При цьому, із технічної документації вбачається, що нею передбачене утворення проїзду площею 0,0239 га за рахунок накладання сервітуту на земельну ділянку ОСОБА_3 (а.с. 76).

Рішенням виконавчого комітету Кобеляцької міської ради № 124 від 10 червня 2020 року про зміну та присвоєння адресних номерів змінено адресний номер земельної ділянки з кадастровим номером :50:003:0906, яка належить ОСОБА_1 , з АДРЕСА_4 , та присвоєно новий адресний номер житловому будинку з господарськими будівлями як самостійному об`єкту нерухомого майна, який належить ОСОБА_1 на підставі рішення суду від 10.06.2019 - АДРЕСА_2 (а.с. 36).

27 жовтня 2020 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 27.12.2019 відділом у Кобеляцькому районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області внесені відомості про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :50:003:0906 площею 0,0542 га за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 9-11, 24-26, 32-33).

Відповідно до договору дарування від 15 серпня 2022 року ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , розташований на неприватизованій земельній ділянці площею 0,0409 га з кадастровим номером :50:003:0907 (а.с. 41-42).

Відповідно до висновку експерта № 66 за результатами експертного земельно-технічного дослідження на замовлення ОСОБА_1 , складеного 09 вересня 2021 року судовим експертом Федоровим Дмитром Федоровичем, на дослідження якого було поставлене питання "Чи існує технічна можливість встановлення земельного сервітуту для улаштування пожежного проїзду до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , - від вулиці Шевченка через земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 ? Якщо так, то які можливі варіанти такого сервітуту?", на підставі проведених досліджень експерт дійшов висновку, що для забезпечення нормативного рівня безпеки, а саме вимог пункту 15.3 "Вимоги до проїздів для пожежних автомобілів" ДБН Б.2.2-12:2018 "Планування та забудова територій" технічно необхідно установлення земельного сервітуту для улаштування пожежного проїзду від АДРЕСА_2 до житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 ; експертом визначено три можливі варіанти такого сервітуту, що відповідають будівельно-технічним вимогам, а також вказано, що для технічної реалізації запропонованих варіантів необхідно виконати будівельні роботи, наведені у дослідницькій частині (а.с. 12-18).

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно п. 2 ст. 395 Цивільного кодексу України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким способом.

Частина 3 ст. 402 ЦК України передбачає, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Таким чином, встановлення земельного сервітуту відбувається, коли неможливо задовольнити потреби особи іншим засобом, окрім, як шляхом встановлення сервітуту.

Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до ч.5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно з ч.3 ст. 1 ЗК України використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до п. г) та е) ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Частинами 1, 2 ст. 103 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

Стаття 98 ЗК України визначає право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.

Статтею 100 ЗК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Положеннями статті 403 ЦК України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

Аналіз наведених положень цивільного і земельного законодавства України дає підстави для висновку, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки.

У п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Враховуючи вимоги закону, для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до частини третьої статті 402 ЦК України він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У висновках Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 653/2704/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 1512/3008/2012, від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18, суд касаційної інстанції неодноразово вказував на безпідставність позовних вимог про встановлення земельного сервітуту з урахуванням того, що позивачі у цих справах на підтвердження своїх позовних вимог не надали належних та допустимих доказів, тим самим не довели ні підстав для встановлення земельного сервітуту, ні неможливості використання майна без встановлення такого сервітуту.

Встановлено, що належних, допустимих та достатніх доказів того, що позивачка не має можливості задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, аніж шляхом встановлення земельного сервітуту.

Суд зауважує, що належна позивачці земельна ділянка з кадастровим номером :50:003:0906 за адресою АДРЕСА_2 , межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :50:003:0907 за адресою АДРЕСА_2 , яка хоча і є неприватизованою, однак була утворена саме позивачкою внаслідок розподілу належної їй земельної ділянки, має прямий вихід до червоної лінії АДРЕСА_2 , й наразі залишається у користуванні позивачки, що підтверджується поясненнями позивачки та третьої особи ОСОБА_2 (чоловіка позивачки, з яким остання проживає постійно).

Із наданих суду доказів, у тому числі, додатків до висновку експерта, вбачається існування проїзду-проходу між земельними ділянками АДРЕСА_5 та між земельними ділянками № НОМЕР_1 д та АДРЕСА_3 , на якому частково розташована будівля віднесеного до діляки № НОМЕР_1 д належного позивачці сараю (а.с. 16-17). Існування цього проходу підтверджено також учасниками справи, у тому числі, позивачкою, в судовому засіданні. І хоча позивачка стверджувала про те, що розмір цього проїзду-проходу замалий, будь-яких доказів неможливості його використання для доступу до земельної діляки № НОМЕР_1 д суду не надано.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що основним завданням земельно-технічної експертизи у даній справі мало би бути визначення можливих варіантів підходу та проїзду до земельних ділянок, встановлення земельного сервітуту, зокрема питання щодо наявності технічної можливості для влаштування проїзду (проходу) на земельну ділянку, а також технічної можливості встановлення земельного сервітуту на ділянці та визначення можливих варіантів проходу/проїзду, сервітуту.

Однак, із наданого позивачкою висновку експерта вбачається, що експертом вирішувалося питання існування технічної можливості встановлення земельного сервітуту для улаштування пожежного проїзду до житлового будинку саме через земельну ділянку відповідачки та його можливі варіанти. Тобто, експертом не розглядалися ані питання можливості проходу чи проїзду на земельну ділянку позивачки, ані питання доцільності й можливості існування інших способів здійснення користування земельно ділянкою, у тому числі шляхом використання утвореної позивачкою внаслідок поділу земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , яка й надалі перебуває у її користуванні, що підтверджено позивачкою та третьою особою ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Тобто, стороною позивача не надано суду належних і допустимих доказів неможливості використання нею належної їй земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна у інший спосіб, аніж шляхом встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки відповідача з метою проходу та проїзду до домоволодіння по АДРЕСА_2 , не доведена неможливість проходу чи проїзду на велосипеді до вказаної земельної ділянки, не доведене існування наявного шляху, що надавало б право вимагати права проїзду на транспортному засобі, не доведена необхідність прокладання комунікацій саме по земельній ділянці відповідача тощо.

Обраний позивачкою варіант встановлення земельного сервітуту, який відповідно до висновку експерта потребує демонтажу частини довжиною 10,29 м існуючого бетонного паркану між домоволодіннями АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 в та сталевих стовпів огорожі і корчування фруктових дерев домоволодіння АДРЕСА_3 , очевидно не є найменш обтяжливим, оскільки інший із запропонованих варіантів передбачає лише демонтаж частини довжиною 9,08 м існуючого бетонного паркану між домоволодіннями АДРЕСА_3 і АДРЕСА_2 без здійснення інших будівельних робіт.

Отже, позивачка не довела ані безальтернативності захисту свого права як власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки відповідача, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів неможливості нормального користування земельною ділянкою без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, як не довела й найменш обтяжливого способу встановлення такого сервітуту для власника земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 , проти якого заперечувала сторона відповідача.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд виходить з їх недоведеності, зокрема, що земельний сервітут, який просить встановити позивачка, має проходити саме через земельну ділянку ОСОБА_3 , визначення меж та розмірів, у яких необхідно встановити такий сервітут, що запропонований позивачкою варіант є єдиним можливим та найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут, чи є такий варіант встановлення сервітуту єдиним технічно можливим. Зважаючи на викладене суд робить висновок, що підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представником відповідача до закінчення судових дебатів зроблено відповідну заяву про подання доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а тому доцільно призначити у справі судове засідання для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 102-104, 107-109 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 401-403 ЦК України, ст.ст. 91, 98, 99, 103 ЗК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту - відмовити.

Призначити у цій справі судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 13 годину 00 хвилин 28 лютого 2024 року, зобов`язавши представника відповідача протягом п`яти днів після ухвалення рішення подати докази щодо розміру понесених судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Вступна і резолютивна частини рішення складені і проголошені 13 лютого 2024 року.

Повне рішення суду складене 19 лютого 2024 року.

Суддя