Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 січня 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ковтун Н.Г.,

за участю секретаря - Фартушної Є.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №214/10295/23 за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Товкун Альона Вікторівна до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, -

ВСТАНОВИВ:

25 грудня 2023 року позивач ОСОБА_1 інтереси якої представляє ОСОБА_2 звернулася в суд з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 7517,75 грн., а також просить стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що вона по теперішній час працює машиністом мийної установки 3 розряду, у структурному підрозділі «Вагонне депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». За період з 2017-2021 роки їй надавалась щорічна відпустка з правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалась відповідачем не у повному обсязі, лише у розмірі: за 2017 рік - 2105,00 грн., за 2018 рік 2401,25 грн., за 2019 рік - 2508,75 грн., за 2020 рік 2746,25 грн., за 2021 рік 4540,00 грн. Відповідач проігнорував пункти 3.1.12 Колективного договору Придніпровської залізниці на 2012 рік, не надав матеріальну допомогу на оздоровлення в повному розмірі, яка має складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. У зв`язку з вищевикладеним, просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на її користь 7517,75 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки та стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.

Ухвалою суду від 27 грудня 2023 року судом відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та 16 січня 2024 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі. Посилається на те, що пунктом 3.1.15. Колективного договору, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В подальшому відповідно до п.п.3, 5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів, тому до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Зокрема, у пункті 5 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Закон не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи викладене та з огляду на відсутність факту визнання недійсним пунктів 3,5 розділу ІІ Закону 1774, імперативна норма закону щодо незастосування з 01.01.2017 у колективних договорах розрахункової величини у вигляді мінімальної заробітної плати має виконуватися в повному обсязі всіма без винятку суб`єктами на території України. На підставі вищевикладеного, на виконання вимог закону та з метою приведення у відповідність умов Колективного договору до вимог законодавства відповідач та первинна профспілкова організація спільним рішенням, викладеним у формі спільної постанови від 1404.2017 ;368 постановили на виконання пунктів 3,5 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України №1774 застосувати з 01.04.2017 у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахувати величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», встановленого Законом. Таким чином, вимога щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати не відповідає вимогам п.п. 3, 5 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06 грудня 2016року і невнесення до теперішнього часу відповідних змін до колективного договору не надає права вимагати виплати, які суперечать Закону України. Також, представник відповідача зазначила, що колективний договір в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати є недійним, оскільки прямо суперечить положенням п.п.3, 5 розділу II «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та не створюють юридичних наслідків для відповідача у вигляді обов`язку виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати. Додатково вказував, що матеріальна допомога на оздоровлення не є додатковою заробітною платою, оскільки в цьому випадку в Колективному договорі повинні бути прописані строки її виплати, тому матеріальну допомогу на оздоровлення не можливо розглядати в контексті ані заробітної плати, ані додаткової заробітної плати, яка по своїй суті є прив`язаною до щорічної основної відпустки працівника, яка видається на підставі заяви працівника та не має конкретно визначеного строку нарахування та виплати.

Разом з відзивом на позовну заяву представник відповідача подав клопотання про застосування строків позовної давності, зазначивши, що згідно ст. 233 КЗпП встановлено тримісячний строк для звернення з даною категорією справ до суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та не оспорюється відповідачем, що ОСОБА_1 працює машиністом мийної установки 3 розряду, у структурному підрозділі «Вагонне депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.15-17).

У періоди з 03.09.2017 року по 29.09.2017 року, з 12.12.2018 року по 11.01.2019 року, з 14.07.2019 року по 09.08.2019 рік, з 25.11.20 року по 24.12.2020 рік, з 22.08.2021 року по 20.09.2021 рік позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка.

Відповідно до копії табуляграм вбачається, що позивачу ОСОБА_1 була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017 рік 2105,00 грн., за 2018 рік 2401,25 грн., за 2019 рік 2508,75 грн., за 2020 рік 2746,25 грн., за 2021 рік 4540,00 грн. (а.с.18,19,20,21,22).

Пунктом 3.1.15 Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом відеокремленого структурного підрозділу Вагонне депо Мудрьона ДП Придніпровська залізниця на 2015-2016 роки, встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 % тарифної ставки чи посадового окладу, які склались на початок року по професії, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.24-27).

Згідно з п.1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників вагонного депо Мудрьона вносяться протягом строку його дії до узгоджувальної комісії і при погодженні сторін затверджуються на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету вагонне депо Мудрьона, а всі інші на конференції трудового колектив.

Дія Колективного договору продовжена у 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 і до укладання Колективного договору АТ «Укрзалізниця», що підтверджується копіями Витягу з протоколу спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету первинної профспілкової організації СП «Вагонне депо Мудрьона» №Пр.-10 від 18.01.2017, №Пр.-22 від 05.01.2018, №Пр.-34 від 02.01.2019, №Пр.-46 від 11.01.2020, №Пр.-58 від 29.12.2020 «Про продовження дії Колективного договору» (а.с.28,30,31,32,33-34,34а).

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України Про колективні договори і угоди, зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.15. Колективного договору на 2015-2016 роки, укладеного між адміністрацією Відокремленого структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона» ДП «Придніпровська залізниця» та первинною профспілковою організацією структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона», прийнятого на конференції трудового колективу 19.03.2015, встановлено що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу, які склалися на початок року по професії, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні, на момент виплати допомоги згідно з положенням (а.с.24-27).

Однак, відповідно до спільної Постанови СП «Вагонне депо Мудрьона» та ППО ВСП Вагонне депо Мудрьона від 14 квітня 2017 року № 3680 застосовано з 01 квітня 2017 року у діючому колективному договору СП «Вагонне депо Мудрьона» замість величини мінімальна заробітна плата розраховувати величину 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб (а.с.29).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1600,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000,00 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1762,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року був встановлений на рівні 1921,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2020 року був встановлений на рівні 2197,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 2746,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4723,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2270,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 4540,00 грн, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6000,00 грн.

Згідно з п.1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Отже, Спільна постанова СП «Вагонне депо Мудрьона» та ППО ВСП «Вагонне депо Мудрьона» від 14 квітня 2017 року, якою прийнято рішення про застосовування з 01.04.2017 року розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величини 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом замість величини не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, призвела до погіршення становища працівників порівняно із законодавством.

Виходячи зі змісту п.1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що призводять до погіршення соціального становища працівників, повинні були прийматися на конференції трудового депо, а отже самостійне вирішення керівництвом СП «Вагонне депо Мудрьона» та ППО ВСП «Вагонне депо Мудрьона» питання щодо застосування розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами суперечить вимогам Колективного договору, а отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення величина 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом.

До того ж, відповідачем не надано доказів, щодо попередження відповідача про погіршення існуючих умов оплати праці.

Окрім того, судом не приймаються доводи відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно дост.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Ст.9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст.22, 58 Конституції України, ст.9 КЗпП України, суд дійшов висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотньої сили.

Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.

Твердження ж відповідача про те, що, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, судом не приймаються, так як вказані зміни потягли зміну реального розміру допомоги, про що зазначено вище.

Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо недоплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення є неправомірними.

Так судом, встановлено, що недоплачена сума матеріальної допомоги за 2017 рік становить 1095,00 грн. (3200,00 - 2105,00), у 2018 році 1321,75,00 грн. (3723,00 - 2401,25), у 2019 році 1664,25 грн. (4173,00 2508,75), у 2020 році 1976,75 ( 4723,00 2746,25), у 2021 році 1460,00 ( 6000 4540,00), що разом становить 7517,75 грн., розмір якої підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку, а позовні вимоги підлягають задоволенню.

Крім цього представник відповідача подав клопотання про застосування позовної давності, бо матеріальна допомога на оздоровлення не входить до структури заробітної плати, а отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення обмежується 3 місяцями з дня, коли працівник дізнається або повинен був дізнатися про порушення свого права: 3-місячний строк позовної давності щодо вимог про стягнення матеріальної допомоги за 2017-2021 роки на момент звернення позивача з позовом до суду сплинув.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить:

- основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій,

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Так, статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій вказаної статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16).

Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки, позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Частиною 1статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 5 частини 3статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно частини 1статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн., надавши при подані позову до суду договір про надання правової допомоги № 08/12/02 від 08.12.2023, укладеного між адвокатом Товкун А.В. та Яворською Т.А. (а.с.41-45), акт № 1 про надання правової допомоги від 08.12.2023 (а.с.46), оригінал квитанції № 3253880 від 08.12.2023 про сплату витрат за правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.(а.с.47), копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.48).

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Така правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Представник відповідача в обґрунтування заперечень щодо сплати витрат на правничу допомогу зазначав про неодноразове звернення адвоката Товкун А.В. до районних судів, при цьому, враховуючи ідентичність поданої позовної заяви до вже розглянутих судом справ, за якими стягнуто витрати на правничу допомогу, тому підготовка правової позиції, аналіз судової практики, які входять до складання позовної заяви в акті № 1 від 08.12.2023 року про надання правової допомоги, не є доцільними. Тому витрачений час на вивчення документів та підготовку позовної заяви не можуть бути значним, а отже розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню.

Однак, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. є співмірними з ціною позову, з обсягом роботи та часом, витраченим адвокатом на складання даного позову, тому враховуючи викладене та наявність доказів понесених витрат на сплату правничої допомоги, вказані витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265, 293 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Товкун Альона Вікторівна до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення- задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 7517 (сім тисяч п`ятсот сімнадцять) грн. 75 коп. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів після проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», юридична адреса: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, .

Суддя Н.Г. Ковтун