Номер провадження 2/756/792/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2024 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Белоконної І.В.,

за участю секретаря - Погорелової В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника у жовтні 2023 року звернулися до суду з вищевказаним позовом до відповідачів, в якому просили визнати недійсним Договір дарування 1/3 частини квартири від 24 січня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений Ричок P.M., зареєстровано в реєстрі за № 2-107.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що 27 червня 2003 року між ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_6 було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька -позивач ОСОБА_1 .

19 лютого 2009 року шлюб між ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_6 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Після розірвання шлюбу з позивачем ОСОБА_6 ОСОБА_5 перестав приймати будь-яку участь у житті на той час малолітньої ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим ОСОБА_6 вимушена була звернутись до суду з позовною заявою про стягнення аліментів на дитину.

08 жовтня 2007 року на підставі Виконавчого листа по справі № 2-3829 відділом Державної виконавчої Оболонського РУЮ у м. Києві була винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження.

На момент звернення позивача до суду з позовною заявою про стягнення аліментів та на момент відкриття виконавчого провадження ОСОБА_5 був власником 1/3 частини квартири за АДРЕСА_1 .

Дізнавшись про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_5 з метою уникнення від фінансових зобов`язань відносно власної дитини вступив у зговір з матір`ю - відповідачем ОСОБА_3 . У зв`язку з чим 24 січня 2008 року між ними було укладено Договір дарування 1/3 частини квартири за АДРЕСА_1 .

На момент повноліття позивача ОСОБА_1 сума заборгованості по виплаті аліментів у ОСОБА_5 становила 403 215,56 грн.

На думку позивачів, Договір дарування 1/3 частини квартири від 24 січня 2008 року містить всі ознаки фраудаторності: укладений з метою уникнення від грошових зобов`язань, після набрання рішенням законної сили та відкриття виконавчого провадження, безоплатний, між матір`ю та сином, сторонам Договору про наявність судової справи та відкриття виконавчого провадження було достеменно відомо, так як на той час, вони були зареєстровані та проживали разом у вказаній квартирі.

Посилаючись на вищевказане, позивачі вважають згаданий Договір дарування таким, що необхідно визнати недійсним.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2023 року за вищевказаним позовом відкрито позовне провадження.

30 жовтня 2023 року відповідач ОСОБА_4 надала відзив на позов, у якому у його задоволенні просила відмовити у повному обсязі у зв`язку з тим, що вона не є належним відповідачем по справі, оскільки не є стороною оспорюваного Договору дарування 1/3 частини квартири від 24 січня 2008 року.

30 жовтня 2023 року відповідач ОСОБА_3 також надала відзив на позов, у якому у його задоволенні просила відмовити у повному обсязі у зв`язку з тим, що 24.01.2008 на момент укладення оспорюваного договору дарування ні їй, ні ОСОБА_5 не було відомо ні про стягнення аліментів, ні про відкриття виконавчого провадження. Окрім того, договір дарування було укладено з дотриманням вимог, передбачених ст. 203 ЦК України, а саме: було вільне волевиявлення його сторін; договір був укладений в письмовій формі та спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором; підписаний учасниками особисто; посвідчений державним нотаріусом та зареєстрований в установленому законом порядку.

На момент укладення та посвідчення договору дарування частини квартири, ні частка, яка відчужується, ні вся квартира під арештом чи забороною не перебувала. Жодних боргів у ОСОБА_5 на той час не було ні перед позивачами, ні перед іншими особами.

Представник позивачів у судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві.

Відповідачі та їхній представник у судовому засіданні у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі з підстав, що наведені у відзивах.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи, зібрані у справі докази, суд убачає необхідним у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з огляду на таке.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

27 червня 2003 року між ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_6 було укладено шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (Свідоцтво НОМЕР_1 ).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_6 народилась донька - позивач ОСОБА_1 , про що в книзі записів актів громадського стану зроблено відповідний запис за № 11523.

13 липня 2007 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 про стягнення аліментів.

18 вересня 2007 року Оболонський районний суд м. Києва видав Виконавчий лист по справі № 2-3829 про стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліментів у розмірі 1/3 частини заробітку.

08 жовтня 2007 року на підставі Виконавчого листа по справі 2-3829 відділом Державної виконавчої Оболонського РУЮ у м. Києві була винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження.

20 лютого 2008 року ОСОБА_6 звернулась із заявою про накладення арешту на майно боржника.

04 березня 2008 року державним виконавцем Дмитраш В.В. було винесено Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

19 лютого 2009 року шлюб між ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_6 було розірвано, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу № НОМЕР_2 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09.01.2007, квартира АДРЕСА_1 станом на вказану дату належала в рівних долях на праві власності ОСОБА_5 та відповідачам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

24 січня 2008 року між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено Договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_5 подарував відповідачу ОСОБА_3 належну йому на праві власності частку квартири. Вказаний договір 24.01.2008 був посвідчений держаним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2-107.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть № НОМЕР_3 .

У відповідності до Довідки від 18 вересня 2023 року, виданої Оболонським відділом ДВС у місті Києві, на момент повноліття позивача ОСОБА_1 , сума заборгованості по виплаті аліментів у ОСОБА_5 становила 403 215,56 грн.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частина 2 ст. 719 ЦК України встановлює, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Частина 1 ст. 319 ЦК України регламентує, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частина 1 ст. 361 ЦК України передбачає, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зауважено, що треба розмежувати конструкції фіктивності та фраудаторності, оскільки фіктивний правочин не передбачає наміру створити правові наслідки, натомість фраудаторний їх створює - відчужується майно тощо.

Зокрема Верховний Суд виснував, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

У Постанові від 28.04.2021 у справі № 263/16179/18 Верховний Суд вказав на те, що при розгляді справ про визнання безоплатного договору недійсним необхідно враховувати те, що: боржник відчужив майно після настання строку повернення коштів та/або після звернення кредитора до суду з позовом проти боржника про стягнення коштів; звернення кредитора до боржника з вимогою про повернення (сплату) коштів; обізнаність боржника з наявністю позову або вимоги кредитора про повернення (сплату) коштів; майно відчужене боржником на користь близького родича.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На виконання вищевказаних процесуальних вимог позивачами не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 подарував свою частину квартири відповідачу ОСОБА_3 , оскільки дізнався про відкриття виконавчого провадження та намагався уникнути від фінансових зобов`язань.

Зокрема, матеріали справи свідчать про те, що спірний Договір дарування посвідчений нотаріально, що вимагається ст. 657 ЦК України, та зареєстрований у відповідному реєстрі, що відповідає ст. 210 ЦК України. Договір вчинено повноважними особами, що мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Даний правочин було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Усі умови договору сторонами виконані в повному обсязі та майно було передано новому власнику.

Доказів того, що станом на день укладення оспорюваного договору дарування 24.01.2008 ОСОБА_5 було відомо про наявність відносно нього виконавчого провадження та будь-якої заборгованості, матеріали справи не містять.

До того ж, як убачається з Довідки державного виконавця від 18 вересня 2023 року, сума заборгованості по виплаті аліментів у ОСОБА_5 перед позивачами розрахована з лютого 2018 року. Позивачами не надано доказів того, що у ОСОБА_5 станом на 24.01.2008 існувала будь-яка заборгованість перед ними. Арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження було накладено державним виконавцем лише 04 березня 2008 року.

Виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги встановлені вище обставини справи та норми чинного цивільного законодавства, суд уважає необхідним у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки у судовому засіданні не встановлено, що ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3 при укладенні Договору дарування від 28.01.2008 діяли неправомірно, а сам договір є таким, що укладений з порушенням прав позивачів.

Окремо щодо позовних вимог стосовно відповідача ОСОБА_4 суд звертає увагу, що остання не є стороною оспорюваного договору, а відтак є неналежним відповідачем по справі.

Верховний Суд у справі № 705/3876/18 наголосив, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на вищенаведене, керуючись ст. 5, 12-13, 76, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 06 лютого 2024 року.

Суддя,- Белоконна І.В.