КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2024 року

справа № 752/23949/21

провадження № 22-ц/824/3127/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.

при секретарі: Вакуленко А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року, постановлене під головуванням судді Ольшевської І.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просив стягнути солідарного з відповідачів на свою користь 150 000,00 доларів США.

В обґрунтування позову зазначав, що 19.04.2016 р. відповідач ОСОБА_2 отримав від нього грошові кошти в сумі 150 000,00 доларів США в якості безпроцентної позики. Строк повернення позики під час передачі грошових коштів не встановлювався. Пізніше 08.11.2016 р. на підтвердження укладення договору позики відповідачем ОСОБА_2 написана розписка, якою він посвідчив факт отримання зазначеної суми. При цьому відповідач 1 без погодження в односторонньому порядку вказав у розписці строк повернення позики - не пізніше 01.12.2016 р. Відповідач 1 не повернув кошти, з огляду на що заявлені вимоги до нього для вирішення спору в судовому порядку. Щодо вимоги до відповідача ОСОБА_3 , то позивач зазначає про те, що відповідачі перебувають між собою у шлюбі, і, виходячи з судової практики, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, постановити нове про задоволення позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що судом не з`ясовано обставин щодо передачі коштів, який відбувався в різний період часу, що впливає на визначення строку позовної давності. Зазначає, що вкінці 2020 року відповідачем ОСОБА_2 було ініційовано процедуру банкрутства та позивач не мав можливості звернутись до суду до моменту закриття провадження у справі про банкрутство. Також зазначає, що зазначена в розписці календарна дата повернення позики за своєю суттю є терміном повернення, а не строком, що законодавством ЦПК України не передбачено. Відтак, оскільки договором позики не встановлено строку повернення коштів, підлягають застосування положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Крім того, зазначає, що органами МВС України оголошено ОСОБА_2 у розшук як особу, яка переховується від органів влади.

У відзиві на апеляційну скаргу представника відповідачів просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що кінцевою датою повернення позики є 02.12.2016 року та строк позовної давності закінчився 01.12.2019 року.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із пропуску позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 19.04.2016р. ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 150 000,00 доларів США із зобов`язанням їх повернути в строк не пізніше 01.12.2016 р.

Відповідачем кошти в добровільному порядку не повернуто.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив стягнути кошти солідарного з відповідачів, вказуючи про те, що останні перебувають між собою у шлюбі, і несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Встановлено, що 12.03.2012 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюбний договір.

Пунктом 4 Шлюбного договору визначено, що усе інше майно та кошти, включаючи, але не обмежуючись: подароване, отримане як спадок, премії, гонорари, заробітна плата, банківські депозити та відсотки за ними і т.і., є особистою приватною власністю того з подружжя, хто його отримав.

Пунктом 9 Шлюбного договору визначено, що майно, належне одному із подружжя на праві особистої приватної власності відповідно до цього договору, не може бути визнано спільною власністю, і при його відчужені будь-яким способом згода іншого з подружжя не потрібна.

У статтях 92, 93 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.

Враховуючи укладення між відповідачами шлюбного договору, яким визначено правовий режим майна, що належить кожному з подружжя, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про неможливість стягнення солідано заборгованості із відповідачів.

Відтак, у відповідача ОСОБА_2 наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 150 000,00 доларів США, яка підлягає стягненню.

Водночас, увідповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до боргової розписки ОСОБА_2 мав повернути кошти, що взяті в борг, не пізніше 01.12.2016 р.

Оскільки строк позовної давності закінчився 02.12.2016 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся лише 03.09.2021 року, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної даності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Посилання скаржника на те, що наприкінці 2020 року відповідачем ОСОБА_2 було ініційовано процедуру банкрутства та позивач не мав можливості звернутись до суду до моменту закриття провадження у справі про банкрутство, апеляційний суд не приймає, оскільки строк позовної давності завершився 01.12.2019 року, тобто до моменту ініціювання відповідачем процедури банкрутства.

Доводи апеляційної скарги про те, що зазначена в розписці календарна дата повернення позики за своєю суттю є терміном повернення, а не строком, що законодавством ЦПК України не передбачено, відтак, підлягають застосування положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане є виключно тлумаченням на свою користь відповідних понять позивачем.

Відповідно до змісту розписки позичальник зобов`язується повернути кошти в строк не пізніше 01 грудня 2016 року.

Отже, сторонами чітко визначено остаточну дату повернення коштів та підстави вважати інший строк виконання зобов`язань відсутні.

Посилання апелянта на оголошення в розшук ОСОБА_2 , забезпечення позову у рамках розгляду кримінальної справи, не має правового значення для вирішення спору в даній справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 24 травня 2023 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Крім того, представником ОСОБА_3 подано заяву про скасування заходів забезпечення позову, вжитих постановою Київського апеляційного суду від 02.12.2021 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 02.12.2021 року (справа № 357/7805/21) заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт в межах ціни позову 150 000 доларів США (або за офіційним курсом НБУ на 12.07.2021 - 4 098 510 грн) на об`єкти нерухомого майна, що належать ОСОБА_3 :

- Житловий будинок загальною площею 413.1 м2, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- Земельну ділянку площею 0.0964 га, кадастровий номер: :72:531:0129, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- 1/4 частину земельної ділянки площею 1.5486 га, кадастровий номер: :04:001:5675, яка знаходиться в Київській області Києво-Святошинському районі село Крюківщина, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224;

- Однокімнатну квартира загальною площею 45,2 м2, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Відповідно до ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Частиною 9 ст. 158 ЦПК України визначено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено, та апеляційний суд дійшов висновку про залишення рішення суду без змін, вжиті заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст. 158, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року залишити без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року (справа № 357/7805/21).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді