ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-1851/11 Номер провадження 22-ц/814/353/24Головуючий у 1-й інстанції Черняєва Т.М. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Триголова В.М.,

суддів: Гальонкіна С.А., Обідіної О.І.

секретар: Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" на ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 24 квітня 2023 року по справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 24 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межи України задоволено.

Не погодившись із таким рішенням суду його в апеляційному порядку оскаржило Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк». Скарга мотивована тим , що довідка надана суду ОСОБА_1 №323/16 АБ «Укргазбанк» від 12.11.2021 про відсутність станом на 12.11.2021 заборгованості , останній банком не видавалась.

Навпаки , ОСОБА_1 17.11 2021 року отримана довідка, згідно якої у неї наявна заборгованість. На даний час борг не погашено.

Відтак , відсутні обставини для скасування обмежувальних заходів , оскільки виконання рішення суду не підтверджено належними доказами . Скаржник був позбавлений можливості висловити свої заперечення суду першої інстанції оскільки не був повідомлений про розгляд справи призначений на 24 квітня 2023 року .

Апелянт просить скасувати ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 24 квітня 2023 року , та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про скасування обмежувальних заходів у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України .

Від приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича надійшли пояснення щодо апеляційної скарги , згідно яких він вказує, що також не був належно повідомлений про розгляд справи , хоча положеннями законодавства передбачено обов`язкову участь державного (Приватного) виконавця у розгляді заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України . ОСОБА_2 просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 24 квітня 2023 року.

Учасники даної справи в засідання суду апеляційної інстанції не з`явились.

ОСОБА_1 звернулась до апеляційного суду з письмовою заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою та неможливістю прибути на засідання.

Враховуючи, що апеляційна скарга призначається до розгляду втретє, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення заяви ОСОБА_1 та вирішила розглянути дану справу у відсутності останньої, так як нею не надані до суду апеляційної інстанції докази поважності причин неможливості брати участь у судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувана ухвала не відповідає.

Згідно ч.6 ст.441 ЦПК України суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

Згідно п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність стягувача , який не був повідомлений про дату і час розгляду справи, що свідчить про грубе порушення судом норм процесуального права.

Також, у справі відсутні будь-які докази належного повідомлення приватного виконавця Скрипника В.Л. про розгляд заяви боржника.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, оскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність стягувача, та приватного виконавця, які не повідомлені належним чином про дату, час і місце засідання суду і які обгрунтовують свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Також, колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції.

Розглянувши справу у відсутність приватного виконавця, участь якого є обов`язковою, і стягувача, які не були повідомлені про її розгляд, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило стягувача висунути свої заперечення і доводи проти заяви боржника.

Окрім того, вирішуючи заяву, суд допустив наступні порушення.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у приватного виконавця Скрипника Володимира Леонідовича перебуває виконавче провадження №64480296, до складу якого входять: виконавче провадження №64466106 з примусового виконання виконавчого листа Октябрського районного суду м.Полтави №2-1851/11 від 30.08.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» судових витрат в розмірі 1820.00 грн. та виконавче провадження №64465844 з примусового виконання виконавчого листа Октябрського районного суду м.Полтави №2-1851/11 від 30.08.2012 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПА АБ «Укргазбанк» заборгованості по кредитному договору в розмірі 95039.61 доларів США. Постановою від 11.02.2021 року виконавчі провадження №64465844 та №64466106 об`єднані в одне виконавче провадження №64480296.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 27.07.2021 року по справі №2-1851/11 (провадження №6/554/254/20) тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 22.05.2014 р., орган видачі 5301, адреса проживання: АДРЕСА_1 , шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань.

Згідно довідки Відділення №323/16 АБ «Укргазбанк» від 12.11.2021 року, 29.09.2017 року ОСОБА_1 погашено прострочений кредит та погашено прострочені відсотки за кредитним договором та, станом на 12.11.2021 року заборгованість відсутня.

Проте відомостей , що на даний час виконавче провадження закінчене суду не надано.

Задовольняючи заяву боржника ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що боржником в межах виконавчого провадження здійснилась сплата боргу і відсутні підстави стверджувати про її ухилення від виконання рішення суду, а тому обмеження у праві виїзду за межі України підлягає скасуванню.

При цьому суд виходив з того, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення і не може продовжуватися тривалий час з урахуванням положень ст.2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з наступних підстав.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом (ч.1 ст.441 ЦПК України).

Згідно ч.3 ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно ч.5 ст.441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Хоча процесуальні норми не містять посилань на підстави для скасування обмежувальних заходів, проте їх аналіз дає підстави для висновку, що скасування застосованого судом тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України можливе за доведеності наступних обставин.

По-перше,якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування виконання судового рішення щодо повернення боргу (ч.1 ст.441 ЦПК України), зміни боржником своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на нього рішенням суду обов`язку, в тому числі внесення платежів на погашення боргу, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», а також прийняття боржником переконливих та достатніх мір для виконання рішення суду.

І по-друге, якщо виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про порушення справедливого балансу між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Разом з цим, матеріали справи таких доказів не містять, а заява боржника ОСОБА_1 зводиться до фактичного виконання рішення суду реалізацією предмета іпотеки. Проте такі доводи не пов`язані із підставами для скасування судового рішення про обмеження у праві виїзду за межі України , оскільки суду не надано доказів на підтвердження погашення заборгованості.

Посилання суду на те, що боржником здійснена сплата боргу , що підтверджується довідкою ПОД АБ «Укргазбанк» і відсутні підстави стверджувати про його ухилення від виконання рішення суду, як на підставу скасування обмежувального заходу, є помилковими.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналогічні приписи містяться у ст.313 ЦК України, згідно якої фізична особа має право на свободу пересування та має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки відповідачу (боржнику), а й іншій стороні - позивачу (стягувачу), в тому числі при вирішенні питання про встановлення обмежень у випадку невиконання судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст.6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» («Горнсбі проти Греції»).

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлене, підгрунтя для «законного сподівання» на виплату цього боргу і становить «майно» цієї особи у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст.1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: «Агрокомплекс проти України», «Іванов проти України»).

Водночас свобода пересування особи гарантована ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень ч.2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч.3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має грунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п.49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі «Напияло проти Хорватії» п.п.78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (справа «Луордо проти Італії» п.96, справа «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» п.35, справа «Рінер проти Болгарії» п.121, справа «Стецов проти України п.32).

Отже, ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

В даному випадку з урахуванням встановлених обставин втручання у право боржника ОСОБА_1 на свободу вільного пересування очевидно та поза всяким розумним сумнівом є таким, що здійснюється у відповідності із законом, тобто у відповідності із п.19 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.441 ЦПК України, та з метою захисту прав та інтересів стягувача.

Окрім того, таке втручання є пропорційним переслідуваній меті, оскільки як вище вказувалося по-перше, наявні докази про ухилення боржника від виконання судового рішення, по-друге, необхідність вжиття такої юридичної санкції як тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, встановлено ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2021 року, яка не змінена та не скасована, крім того, вжите обмеження на момент подачі заяви існувало близько півтора року, що не є тривалим періодом обмеження, також, вжите обмеження сприяє погашенню боргу.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Суд наведені обставини не з`ясував та не дав їм належної оцінки, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи і вимогах закону та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Відмовляючи у задоволенні заяви боржника ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із відсутності на момент подання заяви підстав для скасування обмежувальних заходів із викладених вище мотивів.

Звертаючись до суду з заявою про скасування вжитого до боржника заходу, ОСОБА_1 не наведено, а судом першої інстанції не встановлено, фактичних даних, які свідчили б про суттєву зміну обставин, що зумовили вжиття цього заходу, або досягнення мети, з якою цей захід застосовано, як і не доведено непропорційність такого заходу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення заяви є не обгрунтованими, не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню а ухвала Октябрського районного суду міста Полтави від 24 квітня 2023 скасуванню.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" задоволити.

Ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 24 квітня 2023 року скасувати і прийняти нове рішення.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя : В.М. Триголов

Судді: С.А. Гальонкін

О. І. Обідіна