Провадження № 22-ц/802/207/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Осіпука В. В., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

представника заінтересованої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою його представником ОСОБА_4 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 .

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 31.01.2015 року по 20.12.2017 року. В шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що висновком Служби у справах дітей Луцької міської ради від 18.06.2018 року визначено місце проживання дитини разом з нею, а рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2021 року визначено спосіб участі батька ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні малолітньої дочки та встановлено графік побачень.

Однак, ОСОБА_3 не дотримувався встановленого графіку, не повертав вчасно дитину після відвідування за встановленим графіком побачень, умисно не відповідав на дзвінки, переховував дитину. З даного приводу вона неодноразово зверталася до органів поліції.

Також заявниця посилається на те, що ОСОБА_3 відзначається проявами неконтрольованої агресії та неодноразово вчиняв домашнє насильство відносно неї та їхньої дочки, що виражалося в словесних образах, погрозах, приниженнях, нецензурній лайці, штовханнях. Відносно дитини вказувала, що ОСОБА_3 морально тиснув на неї, шарпав за рюкзак, змушував проти її волі йти з ним. Дочка негативно реагує на зустрічі з батьком, відмовляється від побачень з ним, нервує.

Заявниця зазначала, що з приводу таких дій ОСОБА_3 відносно нього складались протоколи про вчинення домашнього насильства, виносився терміновий заборонний припис та постановами Луцького міськрайонного суду Волинської області його визнавали винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Вважає, що на даний час наявні обґрунтовані ризики існування вірогідності продовження вчинення кривдником домашнього насильства та є підстави для застосування до нього спеціальних заходів щодо протидії вчинення такого насильства відносно неї та дочки ОСОБА_5 .

На підставі наведеного, з врахуванням уточнених вимог, заявниця ОСОБА_1 просила суд прийняти рішення про видачу обмежувального припису стосовно кривдника ОСОБА_3 , яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме - заборонити ОСОБА_3 : перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання (перебування), інших місць частого відвідування ОСОБА_1 та ОСОБА_5 включно в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 ; відвідувати комунальний заклад загальної середньої освіти «Луцький ліцей №26 Луцької міської ради», за адресою: м. Луцьк, вул. Кравчука, 30; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними без їхньої згоди: ведення листування, телефонних переговорів з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 або контактування з ними через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб, строком на 6 місяців.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року заяву задоволено частково.

Видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 , якому визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (постраждалої), строком на 2 місяці, а саме: 1) заборонено перебувати в місці проживання постраждалої за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) заборонено наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання (перебування) постраждалої, а також до інших місць її частого відвідування, зокрема Комунального закладу загальної середньої освіти «Луцький ліцей №26 Луцької міської ради», який знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Кравчука, 30; 3) особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею без її згоди, а саме: ведення листування, телефонних переговорів або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб. В решті вимог відмовлено.

Вказано, що рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, обґрунтовуючи оскаржуване рішення, суд вважав частково доведеним факт його психологічного насильства щодо дочки ОСОБА_5 , який, на думку суду, полягає у надмірному нав`язуванні своїй дитині спілкування у спосіб, який вона не бажає в той момент, у тому числі появі його в навчальному закладі, де навчається дитина, поза графіком установлених побачень. При цьому, суд не ставив під сумнів його право як батька дитини на спілкування з нею, разом з тим суд констатував наявність ознак застосування ним відносно дочки психологічного насильства, а також ризиків застосування такого насильства у майбутньому. Такого висновку суд дійшов, зокрема на підставі висновку психолога, який долучений до матеріалів справи. Однак, вважає, що при ухваленні рішення суд не встановив ні форм, ні випадків домашнього насильства з його боку відносно дитини, ні ризиків настання насильства у майбутньому. Також суд не забезпечив недопущення необґрунтованого обмеження його як батька у реалізації своїх прав відносно виховання дитини за безпідставності та недоведеності вимог заявника.

Вказує, що оскаржуваним рішенням суд безпідставно позбавив його права і можливості безпосереднього здійснення виховання неповнолітньої дочки та спілкування з нею у порядку, визначеному судовим рішенням, що набрало законної сили.

Також зазначив, що заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів домашнього насильства та ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо нього обмежувального припису, оскільки більшість рішень за вказаними в заяві фактами або іншими конфліктними ситуаціями між сторонами, прийняті раніше компетентними органами, скасовані та в подальшому не приймалися, а висновки психологів, на які посилався суд, є недопустимими доказами наявності психологічного насильства та не свідчать про необхідність видачі обмежувального припису.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подавався.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити.

Заявниця ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечили, просили рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заяву, суд виходив із наявності ознак застосування ОСОБА_3 відносно ОСОБА_5 психологічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також наявності ризиків застосування такого насильства у майбутньому, та вважав за необхідне видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 строком на два місяці. При цьому суд посилався на те, що на даний час у неповнолітньої дитини існує неспокійне психологічне середовище, пов`язане насамперед із діями ОСОБА_3 щодо побачень з нею, незважаючи на відсутність такого бажання з боку дитини. Матеріали справи містять висновки психологів, з яких вбачається, що спілкування ОСОБА_5 зі своїм біологічним батьком викликає у неї психологічне страждання, а тому є недопустимим і недоцільним примушувати дитину до таких психотравмуючих зустрічей, які є правом дитини, а не її обов`язком. Суд зазначив, що тимчасові заходи, які просила вжити заявниця щодо ОСОБА_3 , є виправданими та мають на меті забезпечення реалізації та захисту прав потерпілої особи. У даному випадку інтерес неповнолітньої дитини ОСОБА_5 щодо забезпечення їй відновлення стійкого комфортного психологічного середовища переважає над правом її батька ОСОБА_3 щодо спілкування з нею протягом певного періоду часу.

Колегія суддів погоджується із указаним висновком суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам з огляду на наступне.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 5 ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Основним правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", згідно із пунктом 3 частини першої статті 1 якого домашнім насильством є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.12.2017 року шлюб між заявницею ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 12).

В шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №400-1 від 20.06.2018 року затверджено висновок Служби у справах дітей від 18.06.2018 року №147 «Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 », згідно з яким визначено місце проживання дитини за місцем проживання матері (а.с. 13-14).

Висновком служби у справах дітей №94 від 03.06.2020 року визначено ОСОБА_3 способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою , а саме: з 16.00 год. п`ятниці до 16.00 год. неділі І, ІІІ тижня місяця; з 17.00 год. до 20.00 год. щовівторка та щочетверга; спільний відпочинок із дитиною протягом місяця в літній період (а.с. 15).

У зв`язку із неналежним виконанням встановленого графіку сторонами рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2021 року визначено спосіб участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини, а саме встановлено ОСОБА_3 графік побачень та спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : з 16:00 год. п`ятниці до 16.00 год. неділі І,ІІІ та V (за наявності) тижня місяця, з 17 год. до 20 год. щовівторка та щочетверга, спільний відпочинок з дитиною протягом місяця в літній період, проведення часу з дитиною з 12 год. до 16 год. у кожен день народження дитини, з урахуванням стану здоров`я, потреб та інтересів дитини (а.с. 88-96).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 тривалий час перебувають у неприязних стосунках між собою, не можуть врегулювати нормальне спілкування щодо питань, які стосуються способів участі та виховання їхньої спільної дочки.

У зв`язку із таким відношенням батьків до вирішення проблеми участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, у процесі виконання рішення суду, яким визначено способи участі батька у вихованні дитини часто виникає ряд конфліктних ситуацій. Зазначені обставини також підтверджуються дослідженими судом письмовими доказами та поясненнями сторін.

Із відповіді Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області від 21.09.2023 року вбачається, що за період з 2020 року по червень 2023 року ОСОБА_1 неодноразово зверталась на гарячу лінію «102» щодо вчинення домашнього насильства її колишнім чоловіком ОСОБА_3 та невиконання встановленого рішенням суду графіку побачень з дитиною (а.с. 22-24).

Із заявами на телефонну лінію правоохоронних органів щодо своєї колишньої дружини за період з 2022 року по жовтень 2023 року звертався й ОСОБА_3 146 разів (а.с. 143-151).

Постановою Луцького міськрайонного суду від 10.08.2023 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 16-17). Зазначена постанова на час розгляду справи судом є чинною.

Зі змісту даної постанови суду вбачається, що ОСОБА_3 11.05.2023 року близько 14 год. 00 хв. на території навчального закладу № 26, що за адресою: АДРЕСА_2 , відносно малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме морально тиснув на дитину, шарпав за рюкзак, змушував проти її волі йти з ним, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю.

Згідно із повідомленням Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 06.06.2023 року, в ході проведеної перевірки з ОСОБА_3 було проведено індивідуально-профілактичну роботу про недопустимість вчинення домашнього насильства та роз`яснювальну роботу про відповідальність за вчинення домашнього насильства відносно дочки. Повідомлення за даним фактом направлено в Департамент молодіжної політики та спорту Луцької міської ради, повідомлено Управління соціальних служб для дітей, сім`ї та молоді. Винесено терміновий заборонний припис терміном на 10 діб (а.с. 26).

Згідно з висновком Управління соціальної служби для сім`ї, дітей та молоді неповнолітня ОСОБА_5 перебуває у складних життєвих обставинах через конфліктні відносини між батьками, а тому дитина взята на облік як така, що зазнає психологічного насильства у сім?ї (а.с.81).

Із листа комунального закладу «Луцький навчально-виховний комплекс №26» вбачається, що батько ОСОБА_7 , реалізуючи своє право на спілкування з дитиною, порушує права своєї доньки на відпочинок та гру. Такі обставини певною мірою порушують нормальну життєдіяльність дитини, її право на вільне спілкування з однолітками, встановлення дружніх стосунків із однокласниками, формування відповідних навичок соціальної взаємодії. Дівчинка не завжди стримано ставиться до відвідин батька. Вихователь зазначає, що учениця приходить на групу продовженого дня веселою, спокійною, із великим бажанням бавитися з друзями. Коли ж вихованці збираються на шкільний майданчик, ОСОБА_8 відразу стає сумною й схвильованою. На запитання вихователя щодо причин такого стану, дитина відповідає «Там буде тато, не хочу йти» (а.с. 28).

Щодо поведінки батька у цьому листі зазначено також, що спілкування дитини з ОСОБА_3 дуже складне й неприємне, оскільки у відповідь на запитання звучать лише постійні звинувачення й погрози. Батько не бажав чути думки інших людей, які є відмінними від його, не прислухався до прохань педагогів, їх рекомендацій і залишався при своїй думці, уважаючи, що все робить правильно та задля блага власної дитини.

Згідно зі змістом психолого-педагогічної характеристики з ліцею, де навчається дитина, від 08.03.2023 року, емоційний стан ОСОБА_9 має ситуативний характер. Настрій переважно життєрадісний і бадьорий, але після зустрічей з татом дівчинка стає напруженою, з`являється тривога, вона намагається якнайшвидше уникнути спілкування з батьком та втекти в клас, всіляко уникає з ним контакту. За результатами діагностичних даних дівчинка проявляє до батька негативні емоції страх, злість, образу. Зі слів ОСОБА_9 , вона не бажає спілкуватись з татом. Зустрічі між батьками дівчинкою сприймаються дуже болісно і носять негативний характер. Саме це сприяє погіршенню емоційного стану дитини, а в подальшому може негативно впливати на психічне і фізичне здоров`я дитини (а.с. 29-30).

Окрім того, у зв`язку із зверненнями ОСОБА_3 до правоохоронних органів з приводу невиконання ОСОБА_1 вищезазначеного судового рішення щодо способів участі батька у вихованні дитини, у ЄРДР було внесено відповідні відомості.

Згідно з протоколом допиту неповнолітнього свідка від 17.10.2023 року в рамках кримінального провадження, відкритого за заявою ОСОБА_3 , щодо невиконання рішення суду ОСОБА_1 , допитано ОСОБА_5 , з відповідей якої видно, як ОСОБА_8 вказала, що своєю поведінкою батько ОСОБА_10 відштовхує її та вона категорично не хоче з ним спілкуватися та проводити час (а.с. 77-80).

З досліджених судом відеозаписів мобільного телефону ОСОБА_1 , де зафіксовано зустрічі батька та доньки біля подвір`я будинку, на території школи в різні періоди 2023 року, вбачається, що при зустрічі нормального спілкування між дочкою і батьком не відбувається через відсутність бажання дитини спілкуватися з батьком, про що вона каже особисто. При цьому будь-яких підтверджень щодо наявності факту фізичного чи психологічного насильства з боку ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_5 на відеозаписах не зафіксовано (а.с. 40).

Натомість із відеозаписів, поданих заінтересованою особою, вбачається, що ще у 2021-2022 роках дитина нормально спілкувалася з батьком, проводила з ним час, однак, із записів, датованих 2023 роком, вбачається, що на даний час спілкування між ними погіршилося і дочка не має бажання відповідати на запитання батька та доброзичливо з ним спілкуватися (а.с. 152).

За таких обставин суд вважав доведеним факт психологічного насильства ОСОБА_3 щодо дитини ОСОБА_5 , який полягав у надмірному нав`язуванні своїй дитині спілкування у спосіб, який вона не бажає у той момент, у тому числі встановлено факт появи його в навчальному закладі, де вчиться донька, поза графіком визначених побачень.

Як пояснила в суді заявниця ОСОБА_1 , крім наведених в заяві фактів, вона також вважає, що надто часті звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів, постійні виклики нарядів поліції за місцем їх проживання з дитиною, запитання, бесіди та пояснення також негативно вплинули на психіку доньки, вона втомилася від постійного стресу через ці обставини, тому вважає, що можливо в неї і погіршилися відносини до батька. Зазначила, що упродовж терміну, який триває з часу застосування судом даного обмежувального припису, який оскаржено ОСОБА_3 , дитина стала почуватись краще, трохи заспокоїлась та зменшились її головні болі і тривожність.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи опікун, орган опіки та піклування.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Визначення конкретних видів, передбачених частиною другою статті 26 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку на який видається обмежувальний припис належить до компетенції суду.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та у постанові Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Подібні правові висновки викладені і в постанові Верховного Суду від 31 липня 2023 року у справі №390/1457/21.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність ознак застосування ОСОБА_3 щодо ОСОБА_5 психологічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також наявності ризиків застосування такого насильства у майбутньому, що підтверджується висновками психологів, у яких, зокрема зазначено, що спілкування ОСОБА_9 зі своїм батьком викликає у неї психологічне страждання, а тому є недопустимим і недоцільним примушувати дитину до таких психотравмуючих зустрічей, які є правом дитини, а не її обов`язком.

Врахувавши наявність тривалого конфлікту між сторонами, невміння його врегулювання, неодноразове застосування психологічного насильства й вірогідність його продовження, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку про необхідність у видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 на термін два місяці.

Доводи апеляційної скарги про порушення його прав як батька дитини, позбавлення його права і можливості безпосереднього здійснення виховання дитини та спілкування з нею у порядку, визначеному судовим рішенням, що набрало законної сили, висновків суду не спростовує, оскільки при розгляді справ про видачу обмежувального припису не визначаються права та обов`язки батьків стосовно дітей, а заперечення можливості видачі обмежувального припису стосовно одного з батьків позбавляє заявника гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Покликання апелянта на те, що сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства колегія суддів не бере до уваги, оскільки факт вчинення кривдником домашнього насильства підтверджується винесеними постановами працівників поліції, які встановлювали на час виникнення певних обставин наявність таких дій ОСОБА_3 .

Щодо аргументів апеляційної скарги відносно порушення його прав як батька на побачення з дитиною, що також визначено судовим рішенням, колегія суддів доходить таких висновків.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23) зазначено, що практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При вирішенні будь-яких питань відносно дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, насамперед мають суди виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, визначаючи саме такі заходи і на такий термін, врахував взаємовідносини між батьками і дитиною, обов`язок обох батьків діяти розсудливо та забезпечити їх доньці повноцінне спілкування у комфортному для неї середовищі, беручи до уваги, що визначені заходи є тимчасовими і спрямованими виключно на відновлення стійкого психологічного стану дитини, у тому числі для подальших відвідувань психолога батьками та дитиною.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заінтересованої особи, встановлені судом неповно і неправильно.

Отже, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заінтересованої особи ОСОБА_3 , подану його представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді