"16" лютого 2024 р. Справа № 363/714/24
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

16 лютого 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Баличевої М.Б.,

за участі секретаря Василенко Г.В.,

розглянувши заяву адвоката Тільного Анатолія Олексійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

В провадження Вишгородського районного суду Київської області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Вишгородська Державна нотаріальна контора, Вишгородська міська рада Київської області про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Разом із позовною заявою від адвоката Тільного А.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 до суду надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :01:269:6002, площею 0,0378 га., з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

В обґрунтування поданої заяви зазначив, що 11.02.2004 року на підставі заяви ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Київської області до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (1930 року народження), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , було заведено спадкову справу №125. Так, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дітьми померлого ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження. 06.12.2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 прийняли спадщину за законом і оформили на себе свідоцтва про право на спадщину після смерті їх батька, які зареєстровано в реєстрі за №1-8983 та №1-8986, відповідно до яких житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка 0,1428 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить їм по частині кожному. Так, згідно із матеріалами проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , складеним ФОП ОСОБА_7 , фотознімками вказаного будинку та зведеним планом земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 , рахується земельна ділянка загальною площею 0,1438 га. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого, спадщину прийняла його дружина ОСОБА_1 , шляхом постійного проживання в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, про що 13.08.2021 року подала відповідну заяву до Вишгородської районної державної нотаріальної контори. 13.08.2021 року на підставі заяви ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_3 державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Київської області, до майна померлого ОСОБА_4 заведено спадкову справу №250/2021. Разом з тим, 31.01.2022 року постановою державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори Київської області позивачу та її дітям відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, оскільки згідно довідки КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» №1762 від 28.12.2021 року, житловий будинок, що зазначений за планом літерою «А» знесено (знищено), право власності за спадкодавцем на житловий будинок, що зазначений літерою «Є», не зареєстровано, також відсутні відомості про реєстрацію державних актів на право власності на земельні ділянки в Книгах записів реєстрації державних актів. В подальшому було встановлено, що рішенням Вишгородської міської ради №17/67 від 17.10.2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0378 га., кадастровий номер: 322180100:01:269:6002. Таким чином, ОСОБА_6 одноособово приватизувала зазначену земельну ділянку, чим порушила право позивача на користування її частини. Під час звернення до суду встановлено, що згідно з інформації із Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, власницею вказаної земельної ділянки є ОСОБА_2 . Заявник вважає, що невжиття заходів забезпечення може призвести до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача за захистом яких вона звернулась до суду, що є підставою для забезпечення позову шляхом арешту спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Дослідивши матеріали цивільної справи та заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до висновку про те, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Як роз`яснено в п. п. 4, 7, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідачів або пов`язаних із ними інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №183/5864/17-ц Верховний Суд, зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Як на підставу забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке вказано у заяві та належить відповідачу ОСОБА_2 , заявник посилається на те, що невжиття заходів забезпечення може призвести до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача за захистом яких вона звернулась до суду, що є підставою для забезпечення позову шляхом арешту спірного майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову, може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на те, що невжиття заходів забезпечення може призвести до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача за захистом яких вона звернулась до суду без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Керуючись статтями 150-153 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.Б. Баличева