Дата документу 05.02.2024
Справа № 2-2328/10
Провадження № 6/334/23/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., за участю секретаря Александрової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 в особі його представника адвоката Працевитого Геннадія Олександровича про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, зацікавлена особа (стягувач): ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів»

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Працевитого Геннадія Олександровича звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, зацікавлена особа (стягувач): ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник зазначав, що для забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором, 10.07.2008 року, між банком та гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір 2-1706-0781 за яким іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно.

Відповідно до п. 11.3.2 задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку». У зв`язку з тим, що продаж квартири з примусових торгів призвів би до того, що предмет іпотеки було продано з великою знижкою а також протягом довгого строку - між банком та позичальником було домовлено про добровільне звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом добровільного продажу квартири боржником з повним супроводом угоди банком та зняттям іпотеки з квартири. Таким чином. Банк надав повну згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та зняття іпотеки з квартири та її продажу боржниками.

30.09.2011 року, між іпотекодавцями ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири. У цей же момент. 30.09.2011 р. між банком та іпотекодавцями з метою продажу квартири на користь ОСОБА_4 , було укладено договір про розірвання Іпотечного договору №2-1706-0781 від 10.07.2008 р., посвідченого Гармашовим Г.М., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за №4370. Вся сума грошових коштів від продажу квартири була за домовленістю з банком, направлена на погашення кредитного договору, а саме у сумі 27 000,00 дол. США або 215 262,90 гри., що підтверджується квитанцією №20+133 від 30.09.2011 р. Отже, факт добровільного продажу предмету іпотеки з метою погашении заборгованості за кредитом є підставою для припинення кредитного договору у цілому.

Таким чином, заявник вважає, що у зв`язку з добровільною реалізацією предмета іпотеки у рахунок погашення заборгованості основне зобов`язання за кредитним договором є виконаним, що в свою чергу є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, заявник зазначає, що у зв`язку з тим, що у виконавчій службі перебував на виконанні виконавчий лист №2/2328/10 від 03.11.2010 р., на підставі порядку з реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, проведені електронні торги з реалізації транспортного засобу, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, який був зареєстрований на заявникові. Ціна продажу склала 29 495, 60 грн.

Таким чином, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, сума якої до стягнення визначена рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.09.2010 р. по справі №2-2328/2010, було реалізовано автомобіль заявника.

З вищенаведених підстав, заявник просив суд визнати виконавчий лист №2/2328/10 від 03.11.2010 р. виданий Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 на користь AT «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Європейська агенція з повернення боргів» таким, що частково не підлягає виконанню, зменшивши суму боргу за рішенням суду з 591 363,94 гри. до 346 605,44 грн. А також, визнати №2/2328/10 від 03.11.2010 р. виданий Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 па користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Європейська агенція з повернення боргів» таким, що не підлягає виконанню повністю, у зв`язку з припиненням зобов`язання за кредитним договором від 10.07.2008 р. №2-1706-078І К у порядку ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» внаслідок позасудового врегулювання шляхом добровільного продажу предмета іпотеки.

Представник заявника до початку судового розгляду подав суду клопотання про залишення без розгляду вимоги щодо визнання виконавчого листа №2/2328/10 від 03.11.2010 р. виданий Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 на користь AT «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Європейська агенція з повернення боргів» таким, що частково не підлягає виконанню, зменшивши суму боргу за рішенням суду з 591 363,94 гри. до 346 605,44 грн.

Іншу вимогу щодо визнання виконавчого листа №2/2328/10 від 03.11.2010 р. виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 па користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Європейська агенція з повернення боргів» таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з припиненням зобов`язання за кредитним договором від 10.07.2008 р. №2-1706-078І К у порядку ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» внаслідок позасудового врегулювання шляхом добровільного продажу предмета іпотеки, заявник та його представник просили задовольнити з підстав, викладених у заяві та долучених письмових доказів. Проводити судовий розгляд за відсутністю заявника та його представника.

Представник стягувача у судове засідання не з`явився. Надав суду клопотання про розгляд справи за відсутністю представника стягувача.

Суду надані письмові заперечення щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, згідно яких ТОВ «ФК «ЄАПБ» повідомляє, що не володіє та не може володіти інформацією про позасудове врегулювання договору іпотеки, а також документами (касовими та меморіальними) про підтвердження отримання та повернення заявником частини кредитних коштів за укладеним договором щодо яких виник спір, з тих причин, що не є первісним кредитором, а дані документи відповідно до п.35 положення Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, формуються, складаються та зберігаються в установі банку який видавав кредит, відповідно до чинного законодавства України.

На переконання стягувача, реалізація предмету договору іпотеки та погашення в рахунок цього частини заборгованості за рішенням суду є не належним та не повним виконанням кредитних зобов`язань за кредитним договором, оскільки предметом стягнення за рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя у справі № 2-2328/10 від 14.09.2010 року, є кредитна заборгованість у розмірі 591 363,94грн. Згідно даного рішення на предмет договору іпотеки звернено стягнення в рахунок погашення кредитної заборгованості. Кредитна заборгованість станом на 19.12.2023 року не погашена, а звідси відсутні підстави для визнання виконавчого листа таким, шо не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 3 ст. 432 ЦПК України неявка учасників справи не є перешкодою для розгляду заяви.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.07.2008 року між заявником з однієї сторонни та АТ Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 2-1706-078К за умовами якого, заявник отримав кредит у сумі 50 000,00 доларів США.

Для забезпечення виконання основного зобов`язання за вищевказаним кредитним договором 10.07.2008 року між банком та гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір № 2-1706-0781 за яким іпотекодавці передали в іпотеку банку (іпотекодержателю) нерухоме майно: двокімнатну квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,15 кв. м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.09.2010 року по справі № 2- 2328/2010 позовні вимоги банку задоволено, з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 солідарно стягнуто суму боргу за кредитним договором у розмірі 591 363,94 грн. На виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя було видано виконавчий лист №2/2328/10 від 03.11.2010 р.

29.05.2018 року, на підставі договору факторингу №000127-а банком було відступлено право вимоги за кредитним договором, за поданням головного державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Святченка Є.В. було змінено стягувача з AT «Банк «Фінанси та кредит» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у виконавчому провадженні № 2-2328/10.

На теперішній час, згідно листа Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лівобережного відділу Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі вбачається, що виконавче провадження №52528570 з примусового виконання виконавчого листа №2-2328/10 виданого 03.11.2010 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь AT «Банк «Фінанси та кредит» перебуває у провадженні та не завершено. Залишок боргу на момент відкриття виконавчого провадження згідно заяви стягувача становить 478857,52 грн.

З огляду на надану інформацію, у виконавчому провадженні відсутня інформація щодо погашення суми боргу шляхом добровільного продажу іпотечного майна.

Отже, як зазначалося вище та підтверджується належними та допустимими доказами, для забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором, 10.08.2008 року між банком та гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір 2-1706-0781 за яким іпотекодавці передали в іпотеку банку (іпотекодержателю) нерухоме майно.

Відповідно до п. 11.3.2 Задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, банк надав повну згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та зняття іпотеки з квартири та її продажу боржниками.

30.09.2011 року, між іпотекодавцями ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири. В цей же момент, 30.09.2011 року між банком та іпотекодавцями з метою продажу квартири на користь ОСОБА_4 , було укладено договір про розірвання іпотечного договору № 2-1706-0781 від 10.07.2008 р., посвідченого Гармашовим Г.М., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за р. №4370. Сума грошових коштів від продажу квартири була за домовленістю з банком, направлена на погашення кредитного договору, а саме в сумі 27 000,00 дол. США або 215 262,90 гри., що підтверджується квитанцією №20+133 від 30.09.2011 року.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину "судового провадження" відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями ст.ст.1, 2 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з ч.2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

На суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально - правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально - правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь - яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Дане узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною в постанові від 16 січня 2018 року в справі №755/15479/14-ц.

Обґрунтовуючи подану заяву, представник заявника - адвокат Працевитий Г.О. вказував, що у відповідності до ст.37 ЗУ "Про іпотеку" було звернено стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання у спосіб передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, тому обов`язок боржника перед стягувачем є виконаним.

Суд виходить із того, що окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України).

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ст.3 ЗУ "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.33 ЗУ "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Відповідно до приписів ст.36 ЗУ "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Наведена вище норма права передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.

Отже, положення ст.36 ЗУ "Про іпотеку" передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені ст.ст.37, 38 ЗУ "Про іпотеку", зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

Таким чином, за змістом ст.ст.1, 33, 36 ЗУ "Про іпотеку" використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Згідно зі ст.37 ЗУ "Про іпотеку" встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно умов пункту 5.3. Іпотечного договору, та відповідно до статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" - зазначений Іпотечний договір від 06 квітня 2007 року вважається договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставами для державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 є іпотечний договір від 10.07.2008 року №2-1706-0781.

Суд вважає, що позасудове врегулювання шляхом набуття іпотекодержателем у власність предмета іпотеки, має наслідком припинення іпотечного зобов`язання на підставі абз.4 ч.1ст.17 ЗУ "Про іпотеку" з моменту державної реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем та зумовлює недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання (кредитного договору) в порядку ч. 4 ст. 36 ЗУ "Про іпотеку".

Така правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №927/84/16, від 03 квітня 2018 року у справі №911/2798/16, від 20 червня 2018 року у справі №756/31271/15-ц, від 13.02.2019 у справі № 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 (провадження № 61-39017св18), від 27.02.2019 у справі №643/18466/15-ц, від 17.04.2019 у справі №204/7148/16-ц, від 03.07.2019 у справі № 646/7699/13-ц, від 20.11.2019 у справі №295/795/19, у подібних правовідносинах.

Представник «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» посилався на той факт, що заявник в особі свого представника спотворив зміст ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку» та зазначив, що дійсно після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, але якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З цього приводу, суд вважає за необхідне зазначити, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання в повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують у межах тих самих зобов язальних правовідносин. Та обставина, чи залишилася після вказаного позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

У частині четвертій статті 591 ЦК України міститься загальне правило: якщо одержана від реалізації предмета застави сума не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює

спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

Водночас відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Як зауважив Верховний Суд у постанові від 3 серпня 2022 року у справі No 756/10266/15-ц (провадження No 61-1710св22) такого висновку варто дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору.

Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені

процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності його дій.

З огляду на викладене, суд вважає доведеним той факт, що погашення заборгованості на рахунок кредитора відбулося через звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом добровільного продажу квартири. Тому є підстави вважати, що рішення суду виконане у повному обсязі, а звідси визнати зобов`язання припиненими, що в силу ч.2 ст.432 ЦПК України є підставою для визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Ленінським районним судом 03.11.2010 року у цивільній справі № 2/2328/10.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 353, 432 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 в особі його представника адвоката Працевитого Геннадія Олександровича про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, зацікавлена особа (стягувач): ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 2/2328/10 від 03.11.2010 року виданий Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Європейська агенція з повернення боргів» таким, що не підлягає виконанню повністю, у зв`язку з припиненням зобов`язання за кредитним договором від 10.07.2008 р. №2-1706-078К в порядку ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» внаслідок позасудового врегулювання шляхом добровільного продажу предмета іпотеки.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя.

Якщо у судовому засідання було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Н.Ю.Козлова