Номер провадження: 22-з/813/127/24
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

16.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Танасогло Олександр Михайлович, про забезпечення позову у справі

апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева Валентина Михайлівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова Олександра Ігорівна, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним іпотечного договору, скасування рішення про державну реєстрацію,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева В. М., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова О. І., який згодом уточнив та остаточно просив:

поновити йому строк звернення до суду з цим позовом;

визнати недійсним договір дарування, посвідчений 14 грудня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В. М., за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подарували ОСОБА_4 по частці апартаментів АДРЕСА_2 ;

скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно апартаментів АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 ;

скасувати державну реєстрацію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2012 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнано право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по частці на апартаменти АДРЕСА_2 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу апартаментів АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений17 листопада 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І.;

визнати недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений17 листопада 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І., яким передано в іпотеку апартаменти АДРЕСА_2 ;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень , індексний номер: 44103946 від 17 листопада 2018 року, вчинену приватним нотаріусом Бураковою О. І., за яким право власності перейшло до ОСОБА_5 ;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44104229 від 17 листопада 2018 року, вчинену приватним нотаріусом Бураковою О. І., за яким право власності перейшло до ОСОБА_6 .

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2012 року в справі № 1527/8655/12 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 2 056 921,63 грн. У цій же справі ухвалою від 06 червня 2012 року Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 1527/8655/12, забезпечено позов шляхом накладення арешту на частку нежилого приміщення АДРЕСА_2 . Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2012 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2012 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Цим же рішенням скасовані заходи забезпечення позову, та знято накладений арешт із спірного майна. Вказане рішення від 06 грудня 2012 року скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року, справу передано на новий розгляд. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 листопада2014 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2012 року по справі № 1527/8655/12 змінено в частині судових витрат, стягнуто на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат 3 224,84 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У подальшому в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 про стягнення коштів з ОСОБА_2 державним виконавцем частково стягнуто з боржника суму боргу, а саме в рахунок погашення заборгованості передано майно - земельна ділянка за ціною 235 865 грн. У зв`язку з відсутністю іншого майна боржника 20 березня 2017 року закрито виконавче провадження, повернуто виконавчий лист стягувачу та зазначено, що в ході примусового виконання виконавчого документу залишок не стягнутої суми складає 1 824 281,47 грн.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що лише при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження 31 жовтня 2018 року, йому стало відомо про відсутність майна у боржника для погашення боргу, в тому числі і про відсутність у власності боржника апартаментів АДРЕСА_2 . Лише при зверненні до Державного реєстратора юридичного Департаменту Одеської міської ради за інформацією з Державного реєстру речових прав, було з`ясовано, що 06 грудня 2012 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували за собою право власності на апартаменти АДРЕСА_2 , по частині за кожним, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу.

У подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подарували по частці апартаментів ОСОБА_4 . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В. М.

Позивач вважає, що оспорюваний договір дарування укладений з метою уникнення цивільно-правової відповідальності боржника, з порушенням вимог чинного законодавства, є фіктивним і підлягає визнанню недійсним, та усі послідуючі договори є такими, що не відповідають положенням статті 203 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішення суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2021 року змінено в його мотивувальній частині з виключенням висновків про неправильний спосіб захисту порушеного права та віндикаційний позов, та залишено без змін в його резолютивній частині.

Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Одеського апеляційного суду від 01 липня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого Сегеди С.М. та суддів Громіка Р.Д. та Кострицького В.В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу між суддями від 06 жовтня 2023 року суддю Кострицького В.В. було замінено на суддю-учасника постійно діючої колегії Драгомерецького М.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року задоволено заяви головуючого судді Сегеди С.М. та судді-учасника Драгомерецького М.М. про самовідвід у вказаній цивільній справі.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу між суддями від 18 грудня 2023 року визначено новий склад суду, а саме: головуючий суддя (суддя-доповідач) Лозко Ю.П., судді: Громік Р.Д., Кострицький В.В.

15 січня 2024 року через систему "Електронний суд" ОСОБА_1, від імені якого діє адвокат Танасогло О.М., направив заяву про забезпечення позову, у якій просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно апартаменти АДРЕСА_2 , загальною площею 93,6 кв.м., основна площа 39,5 кв. м. власником яких значиться ОСОБА_8 .

В обґрунтування заяви скаржник зазначає, що у цій справі ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року на вказане нерухоме майно вже було накладено арешт, однак був скасований ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2019 року, залишеною в силі постановою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року, з підстав неможливості забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.

Водночас в процесі розгляду справи спірна нерухомість відчужувалась вже кілька разів, так 17 листопада 2018 року ОСОБА_4 здійснила відчуження цього майна ОСОБА_5 , остання передала апартаменти в іпотеку ОСОБА_6 03 листопада 2022 року щодо цієї нерухомості укладено вже наступний договір дарування на ім`я ОСОБА_8 .

Позивач ОСОБА_1 вважає, що доцільним є накладення арешту на вказане нерухоме майно, оскільки убачаються систематичні дії направлені на уникнення виконання перед ним фінансової відповідальності.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу між суддями від 16 грудня 2024 року суддю Громіка Р.Д. у зв`язку із перебуванням у відпустці 12, 13 -16 лютого 2024 року ( наказ № 19-в від 12 лютого 2024 року) було замінено на суддю-учасника постійно діючої колегії Назарову М.В.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Перевіривши матеріали справи, обґрунтування поданої скаржником ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Танасогло О.М., заяви про забезпечення позову, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог цієї заяви, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Як убачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером 366045944 сформованої 15 лютого 2024 року 17:12:06, право власності на апартаменти АДРЕСА_2 , 03 лютого 2024 року набула ОСОБА_8 , розмір частки 1/1, на підставі договору дарування, серія та номер: 144, виданий 03 лютого 2022 року.

Отже колегією суддів встановлено, що власником вказаного об`єкта нерухомості щодо якого виник спір є особа, яка не є учасником цієї справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Новоселецький проти України» зазначив, що стаття 1 Протоколу №1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення «Броньовський проти Польщі» [GC], №31443/96, п. 143, CEDH 2004-...). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення «Спорронг та Лонрот проти Швеції» ( 980_098 ), від 23 вересня 1982 року, серія А, №52, стор. 26, п. 69).

З огляду на наведене, задоволення вимог заяви позивача про забезпечення позову призведе до обмеження права власності належного ОСОБА_8 майна, яка не є стороною у цій справі та не була залучена судом до участі у ній.

Подібних висновків Верховний Суд дійшов у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) та у постанові від 01 листопада 2023 року № 453/179/23.

Натомість, будь-яке судове рішення має ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності і розумності, відповідати положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд.

За таких обставин, нерухоме майно у цій справі належить на праві власності особі, позовних вимог до якої не заявлено і саме із цих фактичних підстав колегія суддів виходить при вирішенні питання про забезпечення позову.

Саме таких висновків щодо застосування відповідних норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2022 року справа № 461/4634/19.

Керуючись ст. ст. 149, 151, 153 ЦПК України

ухвалив:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Танасогло Олександр Михайлович, про забезпечення позову у справі апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Осінцева Валентина Михайлівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Буракова Олександра Ігорівна, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним іпотечного договору, скасування рішення про державну реєстрацію.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова