Справа № 562/1621/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"18" січня 2024 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судового засідання Парфенюк Т.А.,

учасники справи: заявник ОСОБА_1 ,

представник заявника-адвокат Луцик К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, про встановлення факту батьківства, -

в с т а н о в и в :

У поданій в травні 2023 року до суду заяві заявник ОСОБА_1 просила встановити факт, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На обґрунтування заяви про встановлення факту батьківства заявник зазначала, що відомості про сина нею вказано зі слів матері відповідно до ст.35 СК України, однак ОСОБА_2 за життя визнавав ОСОБА_3 своїм сином, любив та утримував його, займався вихованням та опікувався. Підтвердженням цього факту слугує спільне їх проживання, під час якого в них народилися двоє синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Також зазначає, що встановлення факту батьківства необхідно для заявника та її дитини, здійснюється без матеріальної мети.

Ухвалою суду від 11 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху, заявнику надано термін для усунення недоліків, після усунення яких ухвалою суду від 12 червня 2023 року відкрито провадження в справі та призначено до судового розгляду.

При цьому в поданій на усунення недоліків заяві в новій редакції від 09 червня 2023 року заявник зазначила, що встановлення факту батьківства необхідно для внесення відповідних змін про батька до актового запису про народження дитини та отримання в подальшому пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року за клопотанням заявника в справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу методом ДНК-аналізу Рівненському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, яка не була завершена.

Ухвалою суду від 20 грудня 2023 року за клопотанням представника заявника провадження в справі поновлено.

У судовому засіданні заявник та її представник заяву підтримали повністю.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до положень ст.293, 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.1 ст.293 ЦПК України).

Згідно ч.3 ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

У судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).

Зокрема, з роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст.53 Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч.2 ст.55 Кодексу про шлюб та сім`ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

Аналогічні положення містяться в ч.1 ст.130 СК України, за якою в разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу, якою визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Отже, суд погоджується з доводами заявника, що встановлення факту батьківства за відсутності спору про право, який у даній справі відсутній, підлягає розгляду саме в порядку окремого провадження.

А можливе подальше звернення заявника до відповідних органів із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника в разі встановлення судом факту батьківства не може розглядатися як наявний на даний час у цій справі спір про право з цими державними органами.

Установлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками малолітнього ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Вараш Рівненської області, записано «мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_6 ».

За повідомленням Вараського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вараському районі Рівненської області від 22 грудня 2023 року відомості про батька ОСОБА_3 /актовий запис №59/ в Книзі реєстрації народжень було записано відповідно до ч.1 ст.135 СК України за вказівкою матері.

Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є смерть того, батьківство кого встановлюється, або оголошення його померлим.

Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Предметом доказування у справах про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства є встановлення походження дитини від певної особи.

Тлумачення норм статті 130 СК України свідчить, що законом не встановлено переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України (стаття 128 СК України).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини третя, четверта статті 4 ЦПК України).

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо).

Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21березня 2018 року в справі №543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року в справі № 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі №225/6301/15-ц, від 12 грудня 2019 року в справі №562/1155/18, від 17 лютого 2021 року в справі №373/2257/18.

Допитані в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обставин спільного проживання та спільного ведення господарства ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за місцем проживання останньої, яка з 21 червня 2019 року зареєстрована разом з дітьми в смт.Мізоч Рівненської області, зокрема, проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо не підтвердили.

Указані свідки лише підтвердили той факт, що ОСОБА_2 протягом останніх п`яти років час від часу приїжджав до ОСОБА_1 в смт.Мізоч Рівненської області, допомагав з ремонтом та спілкувався з дітьми, що є логічним з огляду на проживання із заявником інших двох малолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком яких у свідоцтвах про народження зазначений ОСОБА_2 .

А показання свідків матері ОСОБА_2 - ОСОБА_9 та його сестри ОСОБА_10 щодо спільного проживання ОСОБА_1 з дітьми без реєстрації місця проживання та без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 за місцем проживання останнього до 2019 року в м.Вараш Рівненської області суд, як близьких родичів та за відсутністю інших доказів на підтвердження таких обставин, оцінює критично.

Для з`ясування факту батьківства також необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема, призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 травня 2009 року в справі «KALACHEVA v. RUSSIA», заява № 3451/05, § 34, зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

За повідомленням про неможливість проведення експертизи від 08 січня 2024 року клопотання судового експерта від 21 листопада 2023 року про надання зразка букального епітелію або завіреної належним чином копії висновку експерта із встановленими генетичними ознаками (ДНК профілем) загиблого ОСОБА_2 не виконано, а тому провести експертизу неможливо.

А надані заявником результати молекулярно-генетичного дослідження від 03 січня 2024 року, за якими тест ДНК показав, що родинна спорідненість другого ступеня ОСОБА_9 та ОСОБА_3 не виключена, не відповідають визначеним ст.102 ЦПК України вимогам до висновку експерта, положенням Закону України «Про судову експертизу» та «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року, оскільки в цьому висновку, зокрема, відсутні відомості щодо порядку отримання експертом зразків дослідження (надані замовником дослідження чи відібранні експертом особисто з установленням особи, у якої відбиралися зразки за документами, що посвідчує таку особу) та не зазначено, що експерт попереджений (обізнаний) про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Будь-яких інших клопотань про допит свідків чи про витребування доказів, що свідчать про кровну спорідненість ОСОБА_2 з дитиною, про повторне призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи іншій експертній установі заявник та її представник не заявляли.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що в задоволені заяви слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст.ст.258-259, 263-268, 272-273, 315-319, 351 355 ЦПК України суд

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Текст повного рішення виготовлено 23 січня 2024 року.

Суддя: