ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремий мотопіхотний батальйон НОМЕР_3 окремої мотопіхотної бригади Збройних сил України), третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремий мотопіхотний батальйон НОМЕР_3 окремої мотопіхотної бригади Збройних сил України), третя особа ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 листопада 2018 року водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «КАМАЗ Б320», державний номер НОМЕР_4 виїхав на перехресті на заборонений червоний сигнал світлофору в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «PorscheCayenne», державний номер НОМЕР_5 , під керуванням громадянина ОСОБА_3 , внаслідок чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Транспортний засіб «Камаз», модель «БФ 320», рік випуску 1985, номерний знак НОМЕР_4 , номер рами (шасі) НОМЕР_6 відповідно до відповіді на адвокатський запит, наданої ТОВ «ПК «Зоря Поділля» від 19.06.2019 року, з 16.05.2014 року, на виконання вимог ст. 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» за актом приймання передачі передано до військової частини НОМЕР_7 Збройних сил України. Транспортний засіб ТОВ «ПК «Зоря Поділля» на момент скоєння ДТП перебував в оперативному управління Міністерства оборону України, знаходячись у в/ч НОМЕР_1 , в якій на момент ДТП виконував обов`язки військової служби ОСОБА_2 .

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.12.2018 року ОСОБА_2 , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та призначено адміністративне стягнення в вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Згідно звіту № 1112/19/1 від 11.01.2019 року, про оцінку збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «PorscheCayenne», пошкодженого в результаті ДТП, вартість матеріального збитку складає: 200372,60 грн.

12.03.2019 року на картку ОСОБА_1 було перераховано від МТСБУ виплату по справі 54678, згідно наказу 2132 від 04.03.2019 року, в розмірі 100000,00 грн.

Залишок по відшкодуванню матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП, яка сталась 23.11.2018 року, складає 100 372,60 грн..

Також, внаслідок ДТП ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, розмір якої вона оцінює в 50 000,00 грн., на підтвердження чого надає висновок психолога, та доповнює його тим, що вона була вимушена просити родичів, користуватися послугами служб таксі, задля пересування по місту та за межами міста, щоб опинитися в певному місці в певний час, вказаний автомобіль надавав можливість вирішувати низку життєвих питань, в тому числі з відвідування лікарняних закладів, забезпечення транспортом неповнолітніх дітей та членів родини, які потребували транспортування. Також транспортний засіб був давньою метою позивачки, тому викликав особливе відношення, а його пошкодження внаслідок порушення Правил дорожнього руху України завдало особливих страждань. Внаслідок події в неї підвищився рівень тривожності, розвинувся стан постійного неспокою та відчуття невизначеності. З`явився страх керування транспортним засобом, пов`язаний з цим стрес вона самостійно подолати не змогла, тому була змушена звернутись по допомогу психолога.

Оскільки особа, яка була безпосередньо винуватцем ДТП, виконувала свої обов`язки військової служби в в/ч НОМЕР_1 ЗСУ, яка підпорядковується Міністерству оборони України, яке є головним розпорядником коштів та має в оперативному управлінні транспортний засіб, яким було пошкоджено автомобіль позивачки, позивач просила стягнути солідарно з Міністерства оборони України та в/ч НОМЕР_1 Збройних сил України відшкодування матеріальної шкоди в сумі 100 372,60 грн., на відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн., судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1003,74 грн., витрати на надання послуг на проведення автотоварознавчої оцінки пошкодженого колісного транспортного засобу за договором №341 від 07.12.2018 року в розмірі 4000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 600,00 грн..

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2021 року задоволено частково позовні вимоги, а саме, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремий мотопіхотний батальйон НОМЕР_3 окремої мотопіхотної бригади Збройних сил України) на користь ОСОБА_1 100 372,60 грн. в рахунок відшкодування завданих ДТП матеріальних збитків та 5 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з цієї військової частини на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1003,74 грн., витрати на надання послуг на проведення авто товарознавчої оцінки пошкодженого колісного транспортного засобу за договором №341 від 07.12.2018р. в розмірі 4 000,00 грн.; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 600,00 грн..

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення на користь позивачки матеріальної шкоди в розмірі 100 372,60 грн., суд виходив з їх доведеності та обґрунтованості. При цьому, задовольняючи частково вимоги щодо стягнення на користь позивачки моральної шкоди, суд з врахувавши висновок психолога, яким підтверджується важкий психоемоційний стан ОСОБА_1 та ступінь її душевних страждань вважав за можливе стягнути моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн..

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 , який є винним у дорожньо-транспортній пригоді, дійсно проходив військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 , однак на теперішній час він звільнений. Апелянт вказує, що відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є учасники бойових дій, проводить МТСБУ. Крім того апелянт вказує на те, що позивачкою не доведено розмір завданого їй матеріального збитку.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року матеріали апеляційного провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремий мотопіхотний батальйон НОМЕР_3 окремої мотопіхотної бригади Збройних сил України), третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки повернуто до районного суду для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2023 року відновлене втрачене судове провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремий мотопіхотний батальйон НОМЕР_3 окремої мотопіхотної бригади Збройних сил України), третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить транспортний засіб автомобіль «PorscheCayenne», державний номер НОМЕР_5 .

23.11.2018 року водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «КАМАЗ Б320», державний номер НОМЕР_4 виїхав на перехресті на заборонений червоний сигнал світлофору в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «PorscheCayenne», державний номер НОМЕР_8 , під керуванням громадянина ОСОБА_3 , внаслідок чого належний ОСОБА_1 транспортний засіб було пошкоджено.

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10.12.2018 року водія транспортного засобу «КАМАЗ Б320», державний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення в вигляді штрафу на користь держави в сумі 340,00 грн..

Згідно інформації з бази даних РІІС «Автомобіль» на НАІС ЄДР МВС, станом на 07.12.2018 року транспортний засіб «Камаз 5320», 1985 року випуску, шасі № НОМЕР_6 , зареєстрований за ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля», що підтверджується листом Регіонального сервісного центру в Донецькій області № 31/5-51-93 від 07.12.2018 року.

Однак, Листом № 635/1 від 19.06.2019 року ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» повідомило, що транспортний засіб «Камаз 5320», державний номер НОМЕР_9 , на виконання вимог ст. 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» за актом приймання передачі від 16.05.2014 року передано до військової частини НОМЕР_7 Збройних сил України.

Відповіддю командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 06.09.2021 року встановлено, що вантажний транспортний засіб Бортовий Камаз-5320, рік випуску 1985, номерний знак НОМЕР_4 , номер рами (шасі) НОМЕР_6 знаходиться в оперативному управлінні військової частини НОМЕР_1 .

07.12.2018 року ОСОБА_1 уклала договір № 341 з ФОП-СОД «Горлов Миколай Миколайович», в особі оцінювача ОСОБА_4 , на проведення оцінки колісного транспортного засобу.

Згідно Звіту № 1112/19/1 від 11.01.2019 року, про оцінку збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «PorscheCayenne», державний номерний знак НОМЕР_5 пошкодженого в результаті ДТП, вартість матеріального збитку складає: 200 372,60 грн..

12.03.2019 року на картку ОСОБА_1 було перераховано від МТСБУ виплату згідно наказу №2132 від 04.03.2019 року, в розмірі 100 000,00 грн..

Залишок по відшкодуванню матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП складає 100 372,60 грн..

На підтвердження завдання моральної шкоди ОСОБА_1 надано висновок психолога від 30.11.2018 року, з якого вбачається, що позивачка внаслідок події мала підвищений рівень тривожності, розвинувся стан постійного неспокою та відчуття невизначеності. З`явився страх керування транспортним засобом. Виниклий психоемоційний стрес ОСОБА_1 переживала важко.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення на користь позивачки матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа мас право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема шляхом відшкодування майнових збитків; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтями 1166, 1167 ЦК України (відповідальність за завдану майнову та моральну шкоду) передбачено загальне правило, згідно з яким відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Згідно ст.ст. 1187, 1188 ЦК України обов`язок з відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки. Ці норми встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 р. № 6 під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

Статтею 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

На підставі ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Встановивши, що військова частина, а саме командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » володіло на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном - автомобілем Камаз-5320, рік випуску 1985, номерний знак НОМЕР_4 , номер рами (шасі) НОМЕР_6 , яким на час ДТП керував ОСОБА_2 та який знаходився у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_10 на посаді водія та виконував службові (трудові) обов`язки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме військова частина НОМЕР_10 , як юридична особа, повинна відшкодовувати матеріальну та моральну шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки.

При цьому, стягуючи на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн, суд вірно виходив з наступного.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 визначено: за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, із якою він перебуває в трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Тому положення ст. 1172 ЦКУ стосуються відшкодування як майнової, так і моральної шкоди.

Встановивши наявність деліктних зобов`язань між позивачкою та відповідачем, суд першої інстанції, врахувавши наявність висновку психолога, яким підтверджується важкий психоемоційний стан ОСОБА_1 та ступінь її душевних страждань, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн..

Розподіляючи між сторонами судові витрати, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що попередньо узгоджена суму гонорару за вказаним цивільним позовом становить 22 600,00 грн.. На підтвердження виконання робіт з надання правової допомоги збоку АБ «Мироненко та партнери» позивачкою були надані: копію додаткової угоди від 01.09.2020 року до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 23.11.2018 року, копію рахунку узгодженої суми гонорару в розмірі 22600 гр., копія акту виконаних робіт, копія рахунку до додаткової угоди від 01.09.2020 року до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 23.11.2018 року (на 1 арк.)

Вказані документи містять узгоджену суму гонорару, яку ОСОБА_1 погодила з АБ «Мироненко та партнери» та детальний опис виконаних робіт, пов`язаних з розглядом вказаної цивільної справи.

Встановивши вказані обставини справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивачки витрат за надану професійну правничу допомогу.

При цьому, суд вірно стягнув витрати на надання послуг на проведення автотоварознавчої оцінки пошкодженого колісного транспортного засобу за договором №341 від 07.12.2018р. в розмірі 4000,00 грн. та судового збору в розмірі 1 003,74 грн..

Доводи апелянта в скарзі про те, що ОСОБА_2 , який є винним у дорожньо-транспортній пригоді, дійсно проходив військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 , однак на теперішній час він звільнений, - колегія суддів безпідставними з огляду на те, що обов`язок з відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки.

Твердження апелянта в скарзі про те, що відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є учасники бойових дій, проводить МТСБУ, - колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки МТСБУ відшкодувало частину матеріальної шкоди 100 000,00 грн., тоді як залишок по відшкодуванню матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП складає 100 372,60 грн. та підлягає стягненню з власника джерела підвищеної небезпеки.

Доводи апелянта про недоведеність позивачкою розміру завданого їй матеріального збитку, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Відповідач на спростування позовних вимог, зокрема розміру матеріального збитку, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не надав жодного належного та допустимого доказу.

Інші твердження колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко