Номер провадження: 22-ц/813/3217/24
Справа № 523/7208/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

16.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Лозко Ю.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2023 року

у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Суворовська районна адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про оскарження батьківства та виключення з актового запису відомостей про батька дитини,

в с т а н о в и в:

Ухвалою від 13 грудня 2023 року Одеський апеляційний суд відкрив апеляційне провадження у цій справі та зупинив дію рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2023 року на підставі поновлення ОСОБА_3 строку на апеляційне оскарження цього рішення.

Ухвалою від 22 січня 2024 року Одеський апеляційний суд призначив справу до розгляду на 23 квітня 2024 року, 13.30 год.

15 лютого 2024 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про забезпечення позову, зазначивши про те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу), щомісячно, проте не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 травня 2018 року, до досягнення ОСОБА_4 повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено стягнення на утримання ОСОБА_5 в порядку, визначеному частиною третьою статті 183 СК України. На підставі рішення суду видано виконавчі листи, які перебувають на виконання в Суворовському відділі ДВС у м. Одесі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2023 року, яке є предметом апеляційного перегляду, було задоволено його зустрічний позов до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Суворовська районна адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про оскарження батьківства та виключення з актового запису відомостей про батька дитини, та виключено записи про нього як батька з актових записів про народження дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Посилаючись на те, що вказане рішення суду виконане та внесено зміни до актових записів, якими виключено відомості про батька (відповідно 19 грудня 2023 рок та 03 січня 2024 року), а отже він не є батьком дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тому не зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття, що на його думку свідчить про виниклу у даних правовідносинах колізію щодо сплати аліментів, заявник просив суд накласти арешт на грошові кошти, що підлягають передачі або сплаті відповідачеві ОСОБА_3 в якості аліментів, утриманих з його заробітної плати та пенсії на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу), щомісячно, проте не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; заборонити Суворовському районному відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, а саме: передавати (перераховувати) відповідачеві ОСОБА_3 аліменти, утримані з його заробітної плати та пенсії на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу), щомісячно, проте не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до набрання законної сили рішення в даній справі.

Необхідність у вжитті заходів забезпечення позову мотивував тим, що розгляд справи має тривалий час, а відповідно до ч. 2 ст. 445 ЦПК України у справах про стягнення аліментів поворот виконання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається Одеським апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи в межах порушеного ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 питання, колегія суддів дійшла висновку, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що за заявою учасників справи суд має право вжити заходи забезпечення позову, передбачені статтею 150 цього Кодексу.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення по справі, в разі задоволення заявленого позову.

При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

При цьому, відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Як роз`яснено в п.п. 4, 7, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Згідно з ч.1 п.1-10 ст.150 ЦПК України позов забезпечується:1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Судам слід ураховувати, що, у справах окремих категорій, позови можна забезпечувати за допомогою спеціальних заходів, які регулюються нормами відповідних законів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Так, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 повідомив суд про те, що на виконанні в Суворовському відділі ДВС у м. Одесі перебуває рішення Суворовського районного суду м. Одеси, яким з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу), щомісячно, проте не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 травня 2018 року, до досягнення ОСОБА_4 повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено стягнення на утримання ОСОБА_5 в порядку, визначеному частиною третьою статті 183 СК України.

Однак, як вбачається із матеріалів справи та доданих до заяви про забезпечення позову доказів у підтвердження доводів ОСОБА_1 , рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ про стягнення з нього аліментів на користь відповідачки ОСОБА_3 (матері дітей), не оскаржує, а предметом апеляційного перегляду є рішення суду про оскарження батьківства та виключення з актового запису відомостей про нього як батька дітей, тому підстави для застосування такого виду забезпечення позову, як заборона Суворовському районному відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, а саме: передавати (перераховувати) відповідачеві ОСОБА_3 аліменти, утримані з його заробітної плати та пенсії на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу), щомісячно, проте не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до набрання законної сили рішення в даній справі, відсутні.

Крім того, необхідно зазначити, що за змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Статтею 179 СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, аліменти, одержані на дитину, є її власністю, ці грошові кошти мають цільове призначення виключно в інтересах дитини, тому на них не може бути звернуто стягнення.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. При цьому СК України уточнює правовий режим аліментів, отриманих на неповнолітню дитину шляхом визнання за нею права брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі 682/690/16-ц, провадження № 61-1469 св 17.

Отже, ОСОБА_1 як батько ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки, на теперішній час у зв`язку з переглядом в апеляційному порядку рішення суду про оскарження батьківства та виключення з актового запису відомостей про нього як батька дітей протилежного не встановлено, зобов`язаний нести витрати по їх утриманню, а забезпечення позову шляхом фактичного зупинення виплат аліментів на дітей справляє суттєвий вплив на такого роду дохід, який, у свою чергу, є одним із засобів до існування, а також фактично зупинить виконання судового рішення про стягнення аліментів, яке набрало законної сили, що в свою чергу призведе до порушення гарантованого державою права інших учасників виконавчого провадження на своєчасне виконання рішення суду.

Щодо вирішення заяви про забезпечення позову у спосіб шляхом накладення арешту на грошові кошти, що підлягають передачі або сплаті відповідачеві ОСОБА_3 в якості аліментів, утриманих з заробітної плати та пенсії заявника, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Згідно з частиною першою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що стягнення на майно боржника у вигляді накладення арешту на грошові кошти здійснюється у розмірі та обсязі, необхідному для виконання за виконавчим документом з метою забезпечення реального виконання рішення суду.

Крім того, аналіз положень статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що рішення суду про стягнення коштів та рішення суду про зобов`язання вчинити певні дії є різними за своєю правовою природою, тому для цих рішень встановлено різний порядок їх виконання.

Тобто положеннями Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено можливості накладення арешту на грошові кошти боржника при виконанні рішення немайнового характеру, а відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки за своєю суттю рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2023 року, яке не перебуває на примусовому виконанні, носить немайновий характер, не містить жодних вимог щодо стягнення грошових коштів з боржника й закон прямо не передбачає можливість застосувати арешт грошових коштів, як спосіб забезпечення виконання рішення немайнового характеру, то забезпечити позов немайнового характеру за допомогою заходів, які прямо не передбачені законом є втручанням у право боржника на мирне володіння майном, тобто порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 752/22214/16-ц (провадження № 61-21694св19).

Доводи заявника про те, що необхідність у вжитті заходів забезпечення позову викликана тривалим розглядом справи та неможливістю з огляду на положення ч. 2 ст. 445 ЦПК України у справах про стягнення аліментів повороту виконання рішення суду, а з виключення з актових записів про народження дітей відомостей про нього, як про батька, у нього припинився обов`язок з виплати аліментів на утримання дітей, не можуть бути підставою для припинення стягнення аліментів в рамках забезпечення позову щодо оспорення батьківства, з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 477/1165/20 викладено правовий висновок про те, що виключення запису про батьківство позивача є обставиною, що має істотне значення у розумінні частини другої статті 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дітей.

Так, Одеський апеляційний суд ухвалою від 13 грудня 2023 року поновив ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2023 року, відкрив апеляційне провадження у цій справі та зупинив дію рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2023 року.

Отже, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2023 року, яким виключено з актового запису про народження дітей відомостей про ОСОБА_1 як про батька дітей, не набрало законної сили, тому підстави для припинення стягнення аліментів до перегляду рішення суду в апеляційному порядку відсутні.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 149, 158, 365 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного тексту ухвали 16 лютого 2024 року

Судді: М.В. Назарова

В.В.Кострицький

Ю.П. Лозко