Номер провадження: 22-ц/813/5676/24
Справа № 523/1676/19
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дришлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк») на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кравця Олександра Володимировича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кравця О. В., акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» (після зміни назви акціонерне товариство «Сенс Банк»), про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з метою забезпечення виконання кредитного договору № 665/Ф03.7/109 від 14 травня 2008 року між

ним та АТ «Укрсоцбанк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому будинок з будівельною адресою: АДРЕСА_2 , було добудовано та здано в експлуатацію, будинку присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_3 . Проте, право власності на спірну квартиру ним не було оформлено.

У січні 2019 року йому стало відомо, що із 13 листопада 2018 року на підставі іпотечного договору власником його квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано АТ «Укрсоцбанк».

Вважає, що банк неправомірно набув право власності на предмет іпотеки, оскільки між ним та банком не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, він не отримував вимоги про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке відбулось без згоди власника усупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, на момент набуття АТ «Укрсоцбанк» права власності на спірне майно була відсутня оцінка предмету іпотеки, а сам договір іпотеки, за яким передано в іпотеку майнові права у незавершеному будівництві, є недійсним.

В результаті звернення стягнення на іпотечну квартиру без дозволу органу опіки та піклування були порушені права його неповнолітньої дитини, ОСОБА_2 , 2015 року народження.

Посилаючись на викладене та остаточно сформулювавши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кравець О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44065314 від 15 листопада 2018 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 , за АТ «Укрсоцбанк»;

- скасувати запис про реєстрацію права власності № 28936612, вчинений державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Кравець О.В., яким проведена реєстрація права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк»;

- припинити право власності АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», на спірну квартиру;

- провести державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Процесуальний рух справи:

у суді першої та апеляційної інстанції:

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року позов ОСОБА_1 до державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кравця О.В., АТ «Альфа Банк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кравця О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44065314 від 15 листопада 2018 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 , за АТ «Укрсоцбанк». Скасовано запис про реєстрацію права власності № 28936612, вчинений державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Кравцем О. В., яким проведена реєстрація права власності на спірну квартири за АТ «Укрсоцбанк». Припинено право власності АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», на вказану квартиру. Проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, врахував, що між сторонами не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя; звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; оцінка предмету іпотеки на момент набуття АТ «Укрсоцбанк» права власності на спірну квартиру не проводилася.

Водночас суд першої інстанції вказав на необґрунтованість решти доводів позивача, зокрема щодо неотримання ним вимоги про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, порушення прав неповнолітньої дитини та недійсність договору іпотеки.

Короткий зміст та вимоги апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі АТ «Альфа Банк» просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

у суді апеляційної інстанції:

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2023 року апеляційну скаргу представника АТ «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк») задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року скасовано. Постановлено нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кравця О.В., АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора відмовлено.

Колегія суддів виходила з того, що умови іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу, що оскільки право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем, тому належним способом захисту прав позивача, які він вважає порушеними, є звернення до суду з позовом про витребування нерухомого майна, а рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Однак таких вимог у розглядуваній справі ОСОБА_1 не заявляв.

у суді касаційної інстанції:

Постановою Верховного Суду від 01 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попова О.А., задоволено. Постанову Одеського апеляційного суду від 27 червня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивовано тим, що:

1) суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки, є не лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, але й відповідне застереження в іпотечному договорі, тоді як суд першої інстанції помилково вважав, що між сторонами не укладався договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що виключало можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку;

2) у справі, що переглядається, право власності на спірну квартиру було зареєстровано за іпотекодержателем АТ «Укрсоцбанк» та в матеріалах справи відсутні відомості щодо відчуження квартири банком іншим особам, а отже апеляційний суд дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту прав, які той вважає порушеними;

3) відмовивши у позові через неналежний спосіб захисту, апеляційним судом не було надано оцінки іншим доводам учасників справи, зокрема щодо обґрунтованості доводів позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та необхідності подання оцінки предмету іпотеки під час проведення державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що 14 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 665/Ф03.7/109, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 42 476 доларів США, зі сплатою 13,5 % річних, строком до 13 травня 2033 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 14 травня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_5 .

Згідно з пунктом 4.1 договору іпотеки сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пунктів 4.5 та 4.5.3 договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Будинок з будівельною адресою: АДРЕСА_2 , було добудовано та здано в експлуатацію, будинку присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_3 .

Право власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 оформлено та зареєстровано не було.

У листопаді 2018 року АТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на квартиру АДРЕСА_4 , звернувши стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а саме шляхом визнання права власності на квартиру. Відповідні зміни щодо власника нерухомого майна були внесені до державного реєстру державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Кравець О. В. на підставі: повідомлення про порушення, серія та номер: 13.3-03/96-7357, виданий 02 серпня 2018 року, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; рекомендоване поштове повідомлення, серія та номер: 378, виданий 08 серпня 2018 року, видавник Укрпошта; іпотечний договір, серія та номер: 860, виданий 14 травня 2008 року, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець В. В.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що:

1) між сторонами не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя;

2) звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

3) оцінка предмету іпотеки на момент набуття АТ «Укрсоцбанк» права власності на спірну квартиру не проводилася.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції на час звернення банком стягнення на квартиру, визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц акцентувала увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною.

У розглядуваній справі встановлено, що реєстрація права власності на спірне майно за АТ «Укрсоцбанк» відбулася на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі.

Згідно з пунктами 4.5 та 4.5.3 договору іпотеки 14 травня 2008 року, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18).

Таким чином, посилання суду першої інстанції про те, що між сторонами не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, є неспроможними.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що заявник не зобов`язаний був здійснити та надати державному реєстратору оцінку вартості предмета іпотеки, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

- копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

- документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

- заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, у пункті 61 Порядку № 1127 наведено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на викладене, Порядок № 1127 не передбачав, що звіт про оцінку предмета іпотеки входить до переліку документів, необхідних для подання державному реєстратору. Вимога щодо подання державному реєстратору такого звіту була доповнена до Порядку № 1127 лише 26 лютого 2020 року.

Втім, виходячи із принципу «lex superior», «у разі суперечності застосовуються норми, що закріплюються в нормативно-правових актах, які мають більш високу юридичну силу», хоча Порядком № 1127 до 26 лютого 2020 року не було передбачено обов`язкового надання оцінки предмета іпотеки, проте така вимога містилася у частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку», що має вищу юридичну силу.

Зокрема, частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Отже, іпотекодержатель, станом на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин, не міг набути у власність предмет іпотеки без визначення вартості такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності.

Зазначене обґрунтовується, зокрема, і тим, що згідно із другим реченням частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У постановах від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16 (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16 (провадження № 14-22цс19) Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, яка впливає на визначення правомірності державної реєстрації переходу права власності на іпотечне майно при позасудовому врегулюванні.

У зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду однозначно сформулювала правові висновки щодо обов`язковості подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. До таких порушень належить, зокрема й відсутність експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження.

Зазначені правові висновки сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17, провадження № 14-183цс23.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд зазначає, що доводи сторони відповідача (скаржника), що подання оцінки предмету іпотеки під час проведення державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки не потрібно, є неспроможними.

Щодо поширення на спірні правовідносини дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Отже, до правовідносин з реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем на підставі іпотечного застереження застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо тимчасової заборони відчуження.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки, є його постійним місцем проживання, іншого нерухомого житлового майна він не має.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (провадження № 14-389цс18) вказала, що тягар доведення існування зазначених обставин покладається на позивача, який звернувся до суду, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 01 травня 2024 року у цій справі вказав, що суд апеляційної інстанції не перевірив, чи можливе застосування встановлених підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

На виконання вказівок суду касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції встановлює наступне.

У матеріалах справи наявний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, який доданий до позовної заяви.

З метою актуалізації даних і отримання деталізованої інформації (включаючи зміни) колегією суддів зроблено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Сторонами погоджено питання щодо долучення Інформаційної довідки до матеріалів справи.

З вказаної інформаційної довідки вбачається, що на момент вчинення (у порядку реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченого статтею 37 Закону України «Про іпотеку») оскаржуваної реєстраційної дії з реєстрації за банком права власності на квартиру загальною площею 42,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , іпотекодавець ОСОБА_1 не мав на праві власності іншої житлової нерухомості.

Апеляційний суд зауважує, що квартира АДРЕСА_7 була відчуження 09 жовтня 2015 року, тобто до моменту вчинення оскаржуваної реєстраційної дії.

Та обставина, що спірна квартира була єдиною належною позивачу житловою нерухомістю на час звернення стягнення на предмет іпотеки, є підставою для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Висновки суду апеляційної інстанції про відповідність предмета іпотеки вимогам статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та наявності підстав для застосування цього Закону у спірних правовідносинах є обґрунтованими.

Щодо інших позовних вимог.

За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18), незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) вказала, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно є правомірним та ефективним способом захисту, оскільки державний реєстратор одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно проводить державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду щодо застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначивши, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту таких, як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). Скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення за договором іпотеки, є належним способом захисту прав іпотекодавця за умови, якщо таке майно не було відчужене на користь третіх осіб.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів, визначених статтями 7780 ЦПК України, про те, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом спірна квартира відчужена банком на користь третіх осіб.

Отже, скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення за договором іпотеки, є належним способом захисту прав іпотекодавця за умови, якщо таке майно не було відчужене на користь третіх осіб. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення, що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги про скасування запису про реєстрацію права власності № 28936612, вчиненого державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Кравець О. В., яким проведена реєстрація права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк»; припинення права власності АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», на спірну квартиру; проведення державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1 не є ефективним засобом захисту порушеного права, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк») задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 червня 2021 року скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кравця Олександра Володимировича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кравця Олександра Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44065314 від 15 листопада 2018 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 , за Акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 вересня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький