Дата документу 24.01.2024 Справа № 0827/2899/2012
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 0827/2899/2012 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/807/68/24 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Войтович Євген Михайлович, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі філії ПАТ «КБ «Надра» Запорізьке регіональне управління звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором «Автопакет».

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного 01.04.2008р. кредитного договору «Автопакет» ОСОБА_2 отримала у ВАТ «КБ «Надра» кредит у розмірі 17 125,48 доларів США зі сплатою за користування кредитними коштами відсотків у розмірі 13,3 % річних, який зобов`язалась повернути до 31.03.2013р. Для забезпечення повернення кредитних коштів позичальником між банком та ОСОБА_3 01.04.2008р. був укладений договір поруки № 16/2008/0684Фап. У зв`язку з невиконанням позичальником умов вищезазначеного кредитного договору утворилась заборгованість, у зв`язку із чим банком була направлена відповідачам претензія, але станом на 07.12.2011р. позичальник та поручитель своїх зобов`язань не виконали. Тому в судовому порядку банк просив стягнути заборгованість, що утворилась станом на 07.12.2011р. у загальному розмірі 22 416,81 доларів США (еквівалент 179 108,07 грн.), яка складається із: 121 192,48 гривень заборгованості за кредитом (15 168,21 доларів США); 39 926,89 гривень заборгованості за відсотками (4 997,17 доларів США); 3 706,51 гривень нарахованої пені (493,90 доларів США); 370,97 гривень заборгованості за кредитною лінією (46,43 доларів США); 173,30 гривень заборгованості за відсотками за

кредитною лінією (21,69 доларів США); 54,81 гривень заборгованості по пені за кредитною лінією (6,68 доларів США); 13 683,10 гривень штрафів (1712,55 доларів США).

З наявної у справі довідки вбачається, що відповідач ОСОБА_3 померла ще у 2009 році ( а.с. 44).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2012 року позовну заяву ПАТ «КБ «Надра» в частині позовних вимог до ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2012 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 16/2008/0684Фап від 01.04.2008р. на загальну суму у розмірі 179 108,07 гривень, судовий збір в сумі 1 791,08 гривень.

У подальшому ОСОБА_2 у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2022 року замінено стягувача з ПАТ «КБ «Надра» на правонаступника в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», яка постановою Запорізького апеляційного суду від 02 серпня 2022 року залишена без змін.

Отже, в порядку правонаступництва позивачем на теперішній час є ТОВ «Брайт Інвестмент».

22.05.2023р. ОСОБА_1 в особі адвоката Войтовича Є.М. подала заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2023 року у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання до суду заяви про перегляд заочного рішення відмовлено. Заяву адвоката Войтовича Є.М. про перегляд заочного рішення суду від 23.04.2012р. залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Войтович Є.М., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У скарзі наголошується на процесуальних порушення, допущених судом під час розгляду цієї справи. Так, причиною неявки відповідача ОСОБА_2 до судового засідання в суді першої інстанції та неподання заперечень на позовну заяву є необізна-ність про існування цієї цивільної справи. Підтвердженням цьому є матеріали справи, в яких не міститься поштових повідомлень про отримання відповідачем судових повісток і повідомлень.

Щодо неправильного встановлення фактичних обставини справи в скарзі зазначається, що кредит відповідачем отримано на придбання автотранспорту, а тому він є споживчим, і на нього поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». З матеріалів справи вбачається, що строк закінчення дії договору 31.03.2013р., однак позивач звернувся до суду 14.03.2012р., отже вимога про стягнення боргу є достроковою. При цьому, як зазначає апелянт, матеріали не містять вимоги позивача до відповідачів про дострокове повернення всієї суми кредиту (тобто про зміну зобов`язання) до звернення до суду з позовом. За таких умов у позивача не виникло права на позов, оскільки ним порушено вимоги ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Брайт Інвестмент» фактично заперечує проти доводів, викладених у заяві про перегляд заочного рішення, та погоджується з висновками, викладеними в ухвалі суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви відповідача про перегляд заочного рішення у зв`язку з пропуском строків. Крім того, вказує, що нових доказів відповідачем не надано. А відтак, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Направлена ОСОБА_1 судова кореспонденція на адресу її реєстрації в м. Запоріжжі повернулась без вручення із зазначенням «адресат відсутній», але в судове засідання з`явився адвокат Войтович Є.М., який за договором та на підставі ордеру представляє її інтереси.

В судовому засіданні 24 січня 2024 року адвокат Войтович Є.М. підтримав скаргу та наголошував на її задоволенні. Вказував, що ОСОБА_2 відсутня у м. Запоріжжі, але довірила йому представляти її інтереси в цій справі. На запитання апеляційного суду пояснив, що він обізнаний про правові висновки Верховного Суду, якими висвітлено ситуації у кредитних відносинах, коли банком порушуються вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при достроковому стягненні заборгованості, та наслідки такого порушення.

Правонаступником позивача в особі ТОВ «Брайт Інвестмент» заявлено клопотання про розгляд справи в судовому засіданні 24 січня 2024 року в режимі відеоконференції, яке було задоволено. Але представник ТОВ «Брайт Інвестмент» не підключився до розгляду з незалежних від апеляційного суду причин, оскільки апеляційним судом такий доступ було надано.

Колегія наголошує на приписах ч. 5 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Зважаючи на те, що апеляційним судом створено можливість для підключення до відеоконференцзв`язку позивачу, але останній не підключився, то розгляд справи відбувся у відсутності представника ТОВ «Брайт Інвестмент».

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення адвоката Войтовича Є.М., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.04.2008р. між відповідачем та ВАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», був укладений кредитний договір № 16/2008/0684Фап, згідно з умовами якого відповідач отримав кредитні ресурси в сумі 17 125, 48 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,3 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 31.03.2013р.

Проте умови укладеного договору відповідачем порушені, бо взяті на себе зобов`язання відповідач не виконує, через що станом на 07.12.2011р. утворилась заборгованість перед позивачем в загальному розмірі 179 108,07 гривень, яка складається з наступного:

- 121 192,48 гривні заборгованості за кредитом;

- 39 926,89 гривень заборгованості за відсотками;

- 3 706,51 гривень нарахованої пені;

- 370,97 гривень заборгованості за кредитною лінією;

- 173,30 гривень заборгованості за відсотками за кредитною лінією;

- 54,81 гривень заборгованості з пені за кредитною лінією;

- 13 683,10 гривень штрафу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд вважав їх обґрунтованими, а розмір заборгованості доведеним.

В апеляційній скарзі мається посилання, насамперед, на процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції, а саме, неповідомлення відповідача про розгляд справи, внаслідок чого вона взагалі не була обізнана про існування цієї цивільної справи.

Колегія, перевіряючи вказані обставини, досліджує процесуальні дії суду за редакцією ЦПК, чинною на час розгляду справи судом першої інстанції.

Відповідно до приписів статті 76 ЦПК України, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку ( ч. 1); розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення повертається до суду ( ч. 2); у разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 163 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 ЦПК України, у разі неявки в судове засіданні однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

У відповідності з ч. 1 статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З аналізу вказаних норм процесуального права слідує, що у разі неповідомлення відповідача належним чином, суд зобов`язаний відкласти розгляд справи, та у такому разі не міг обирати заочний порядок розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2012 року відкрито провадження за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 21 березня 2012 року ( а.с. 40).

У матеріалах справи міститься довідка, що ОСОБА_2 згідно з даними адресного бюро зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 43), тобто адреса збігається із зазначеною у позовній заяві.

Між вказаною ухвалою суду на а.с. 40 та журналом судового засіданні від 21.03.2012р. на а.с. 41 не мається жодного документу, тобто відомостей про направлення судової повістки відповідачу ОСОБА_2 .

З журналу судового засіданні від 21 березня 2021 року слідує, що сторони не з`явились в це судове засідання, тому справа не слухалась, але на яку дату було відкладено розгляд справи, не зазначено ( а.с. 41). Проте вбачається, що заочне рішення прийнято 24 квітня 2012р. Про направлення судової повістки на цю дату відповідачу ОСОБА_2 матеріали справи відомостей не містять.

Отже, відповідачу ОСОБА_2 не направлялась копія позовної заяви та судові повістки жодного разу, а тому у суду не було підстав розглядати справу, зокрема, в заоч-

ному порядку.

Приписами частини 3 статті 376 ЦПК України визначені порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення су-

ду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3).

Зважаючи на вказані вимоги процесуального закону та з урахуванням вище встановлених обставин щодо неповідомлення відповідача про розгляд справи, на що вона посилається в скарзі, колегія вважає, що є безумовні підстави для скасування оскаржуваного заочного рішення та вирішення справи з урахуванням наведених в апеляційній скарзі доводів щодо відсутності у банку права на цей позов у разі невиконання вимог статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», чого суд першої інстанції не з`ясовував та не встановлював, але що має значення для правильного вирішення справи.

Колегією апеляційного суду встановлено, що 01 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» в особі філії ПАТ КБ «Надра» Запорізьке РУ та ОСОБА_2 було укладено договір «Автопакет» № 16/2008/0684Фап, відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 17 125,48 доларів США на придбання автотранспорту автомобілю марки MITSUBISHI, із терміном користування до 31.03.2013р. ( тобто на 5 років).

Відповідно до п. 1.1.3.1 договору, плата за користування кредитними коштами у вигляді відсотків узгоджена за ставкою 13,3 % річних.

Згідно з п. 2.2.2 та відповідно до графіку договору, позичальник зобов`язується щомісячно до 18 числа поточного місяця сплачувати мінімально необхідний платіж у сумі 396,71 доларів США, до якого входить частина кредиту та нараховані відсотки.

У разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення (п. 5.1 договору).

У відповідності з положеннями п. 5.2 кредитного договору, у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 цього договору, за кожен випадок.

Додатково відповідно до п. 1.2.1 договору позичальнику було надано кредитну лінію з лімітом 4 519,53 доларів США, зі строком повернення коштів до 31.03.2013р. (п. 1.2.4).

Пунктом 1.2.3.1 за користування коштами кредитного ліміту узгоджено сплату позичальником відсотків за ставкою у розмірі 20,28 % річних.

Згідно з п. 4.2.5 банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання

зобо`язань щодо повернення кредиту/кредитної лінії, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник несвоєчасно чи не в повному обсязі сплатив черговий платіж.

Позивач в позовній заяві наголошував, що відповідач порушила умови договору, внаслідок чого їй нараховано пеню, штрафи та вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема, розрахунком заборгованості. Тому вважав, що в нього настало право вимагати дострокового повернення кредиту, з чим погодився суд першої інстанції.

Адвокат відповідача в апеляційній скарзі зазначає, що позичальнику банком не направлялась претензія про дострокове повернення кредиту та нею така претензія не отримувалась, тому відповідно банком порушено вимоги статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та умови договору, у зв`язку із чим у банку не настало права на судовий захист шляхом стягнення суми кредиту достроково.

Дослідивши вказані доводи скарги, колегія визнає їх частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Щодо права на дострокове повернення коштів за кредитними договорами Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц в пунктах 14-21 виснувала: «у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитува-ння», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, та кредитодавець вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».

В цій справі встановлено, що ОСОБА_2 кредит надавався на придбання автомобілю, що відносить його до споживчих, а відтак на нього поширюються вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки кредитний договір укладено у 2008 році, а строк кредитування визначено до 31.03.2013р., тобто правовідносини між сторонами відбувались під час дії ЗУ «Про захист прав споживачів».

Договором кредитування «Автопакет», укладеним між банком та відповідачем, було передбачено право банку на дострокове повернення кредиту у випадку несплати позичальником чергового платежу ( п. 4.2.5), але пунктом 4.3.5 договору визначено порядок, якого слід дотриматись для набуття права на дострокове повернення кредиту.

Відповідно до п. 4.3.5 договору, позичальник зобов`язаний у випадках, визначених в цьому договорі, протягом семи календарних днів з дня отримання вимоги банку про дострокове повне виконання зобов`язань, виконати зобов`язання щодо повернення кредиту/коштів, отриманих в рамках кредитної лінії, сплати нарахованих відсотків, інших

платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій.

У пункті 8.3 договору сторони узгодили, що всі повідомлення за цим договором будуть вважатись зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром або вручені особисто за зазначеними в договорі адресами сторін.

В позовній заяві банк вказував, що у зв`язку з порушенням зобов`язань позичальником і поручителем та наявністю заборгованості ним було направлено претензії на адресу боржників, але станом на 07.12.2011р. відповідачі своїх зобов`язань не виконали. Тому позивач просив стягнути весь кредит достроково із нарахованими станом на 07.12.2011р. складовими, зокрема, тіло кредиту, відсотки за кредитом, пеню за кредитом, заборгованість за кредитною лінією, відсотки за кредитною лінією, пеню по кредитній лінії, штрафи, що загалом становить 22 416,18 доларів США (еквівалент у гривні за курсом долару до гривні становить 179 108,07 грн.).

У додатках до позовної заяви банк зазначив, серед іншого, копію претензії, направленої на ім`я відповідачів, але цього документу в додатках до позову на теперішній час не мається, в опису справи такого документу не значиться, судом така претензія не досліджувалась та в рішенні про неї судом не згадується.

Правонаступник позивача - банка «Надра», який з 2015 році знаходиться в стані припинення, в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що згадування про претензію міститься в позовній заяві, а тому вважає, що вона була пред`явлена відповідачам. Проте про знаходження у нього чи у банку або ліквідаційної комісії банку оригіналу претензії не сповіщає, про витребування та долучення цього доказу клопотань не заявив.

З огляду на те, що копія претензії наразі не міститься в матеріалах справи, як, вірогідно, і не містилась на час подання позову, на що вказує її відсутність в описі документів по справі, зробленому відповідальним секретарем суду, та відсутність згадування про неї в рішенні суду, колегія вважає, що позивач не довів, що ним дотримано порядок, передбачений вимогами п. 4.3.5 та п. 8.3 кредитного договору, який надає йому право на дострокове витребування кредиту.

Крім того, позивач не зазначає про зміст претензії, але, оскільки за умовами договору вимоги банку до позичальника можуть носити різний характер з урахуванням склавшоїся ситуації, зокрема, щодо страхування предмета застави, явки до приміщення банку, повідомлення будь-яких даних, надання додаткового забезпечення тощо, то колегія не може перевірити ці обставини за відсутності копії чи оригіналу претензії. Крім того, банк не долучив доказів отримання такої претензії відповідачем ОСОБА_2 .

За вказаних обставин, колегія вважає, що банк не довів як направлення відповідачу претензії про дострокове повернення кредиту, так і її отримання останньою, що вказує на недоведеність позовних вимог банку про наявність права на дострокове повернення всього кредиту станом на час пред`явлення позову у лютому 2012 року.

Між тим, визнавши обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що у банку не виникло права на дострокове повернення кредиту, колегія не погоджується зі ствердженням апелянта, що у такому разі в позові слід відмовити повністю.

Так, якщо право на дострокове повернення кредиту не виникло, то позивач має право на стягнення на свою користь частини кредиту, що є простроченою на час звернення з позовом до суду.

Така позиція є послідовною з огляду на характер спірних правовідносин, обставини справи, та її правильність підтверджується правовими висновками Верховного Суду (вище згадана постанова ВП ВС від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, постанова ВС від 14 грудня 2022 у справі № 347/832/16, подальша судова практика).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що,

звернувшись до суду з цим позовом у лютому 2012 року, банк не набув права вимагати у відповідачки дострокової сплати всієї суми кредиту. Однак за положенням статей 1049, 1050 ЦК України банк не позбавлений права вимагати стягнення із позичальника сум, строк погашення яких настав на час пред`явлення позову.

Отже, колегія вважає за необхідне визначити саме прострочену суму заборгованості,

що виникла станом на 07.12.2011р., на дату, яку визначено банком у позові.

Колегією встановлено, що всі нарахування, крім суми основного кредиту, наданого на придбання автомобілю, розраховані банком саме на цю дату, тому не потребують перерахунку, оскільки не є достроковими вимогами. Вказане відноситься також і до кредитного ліміту, оскільки розрахунок проведено лише за тими сумами, якими фактично користувалась відповідач, а не за встановленим кредитним лімітом в цілому у розмірі 4519,53, 53 доларів США. Тому слід визначити лише заборгованість за тілом кредиту станом на 07.12.2011р., без того залишку, що залишився несплаченим з цієї дати до дати закінчення кредитування 13.03.2013р.

Згідно з умовами договору, ОСОБА_2 взяла в кредит 17 125,48 доларів США строком на 5 років, тобто на 60 місяців, зі сплатою ануїтетних платежів рівними частками, тобто по 285,42 доларів США в місяць. Станом на 07.12.2011р. пройшло 44 місяці, тому вона мала сплатити кредит в сумі 285,42 х 44 = 12 558,48 доларів США, а фактично згідно з розрахунком позивача сплатила 1 957,27 доларів США, тобто борг станом на 01.12.2011р. становив: 12 558,18 1 957,27 = 10 601,21 доларів США. Решта суми кредиту у розмірі 4 567 доларів США як достроково заявлена вимога стягненню не підлягає.

Таким чином, до стягнення як прострочена заборгованість станом на 07.12.2011р. підлягає: заборгованість за кредитом - 10 601,21 доларів США; заборгованість за відсотками - 4 997,17 доларів США; нарахована пеня - 493,90 доларів США; заборгованість за кредитною лінією - 46,43 доларів США; заборгованість за відсотками за

кредитною лінією - 21,69 доларів США; заборгованість по пені за кредитною лінією - 6,68 доларів США; штрафи - 1712,55 доларів США, а всього 17 849,81 доларів США.

Що стосується стягнення заборгованості за кредитами, наданими в іноземній валюті, то колегія зазначає наступне.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України), на що звернуто увагу у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 та підтримано подальшою судовою практикою.

За кредитним договором «Автопакет» ОСОБА_2 отримала кредит в іноземній валюті та мала сплачувати його також в іноземній валюті, а тому й до стягнення підлягає визначена апеляційним судом заборгованість саме в іноземній валюті. Позовні вимоги банк визначив у іноземній валюті з прив`язкою до гривневого еквіваленту за курсом долара до гривні станом на 07.12.2011р., але це не має правового значення при вирішенні спору апеляційним судом станом на цей час.

За підсумками апеляційного перегляду справи апеляційний суд визнає апеляційну скаргу частково обґрунтованою, тому скасовує оскаржуване у справі рішення відповідно до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України із прийняттям постанови про часткове за-

доволення позову банку, правонаступником якого наразі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент».

Щодо питання про судові витрати, яке відповідно до ч. 13 статті 141 ЦПК України вирішується апеляційним судом при ухваленні власного рішення, то колегія зазначає про таке.

Банком при поданні позову сплачено судовий збір в розмірі 1791,08 грн., виходячи з розміру заборгованості в доларах США, визначеної у гривневому еквіваленті в сумі 179 108,07 грн. Але, незважаючи на те, що наразі позов задоволено частково, гривневий еквівалент визначеної до стягнення заборгованості у розмірі 17 849,81 доларів США, що складає 668 512,87 грн., значно перевищує зазначений у позовній заяві. Тому й сума сплаченого судового збору не підлягає зменшенню, оскільки пропорційно до задоволених вимог вона має складати за ставками на грудень 2011 року (1% від ціни позову) 6 685,12 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 376 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Войтович Євген Михайлович, задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2012 року у цій справі скасувати.

Позов ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором «Автопакет» № 16/2008/0684Фап від 01.04.2008р. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором «Автопакет» № 16/2008/0684Фап від 01.04.2008 станом на 07.12.2011р. року в розмірі 17 849 ( сімнадцять тисяч вісімсот сорок дев`ять) доларів США 81 цент.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» судові витрати у справі у вигляді судового збору в сумі 1 791 (одна тисяча сімсот дев`яносто одна) гривні 08 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 січня 2024 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова