Провадження № 2/161/351/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

22 січня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі Самсонюк Ю.Л.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 12.03.2009 року визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та вирішено визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 25.10.2011 року встановлено порядок користування квартирою, яким виділено позивачу у користування кімнату « 6» площею 15,5 кв.м. з балконом « 10» площею 0,8 кв.м., вбудовану шафу « 8» площею 1,0 кв.м., а ОСОБА_3 виділено в користування житлову кімнату « 5» площею 7,8 кв.м., житлову кімнату « 2» площею 11,4 кв.м. з балконом « 9» площею 2,0 кв.м. При цьому, кухню, вбиральню, ванну кімнату та коридор залишено в загальному користуванні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 17.04.2013 зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кімнатою « 6» площею 15,5 кв.м. з балконом « 10» площею 0,8 кв.м., вбудованою шафою « 8» площею 1,0 кв.м. та залишеними у спільному користуванні кухнею, вбиральнею, ванною кімнатою та коридором у квартирі АДРЕСА_1 .

Однак, ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_4 надалі чинять перешкоди, неодноразові звершення до органів поліції не змогли вирішити питання. Тому просить суд, зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кімнатою « 6» площею 15,5 кв.м. з балконом «10» площею 0,8 кв.м., вбудованою шафою «8» площею 1,0 кв.м. та залишеними у спільному користуванні кухнею, вбиральнею, ванною кімнатою та коридором у квартирі АДРЕСА_1 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 17.07.2023 ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

28.08.2023 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, а саме: просив зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кімнатою « 6» площею 15,5 кв.м. з балконом «10» площею 0,8 кв.м., вбудованою шафою «8» площею 1,0 кв.м. та залишеними у спільному користуванні кухнею, вбиральнею, ванною кімнатою та коридором у квартирі АДРЕСА_1 шляхом надання ключа від вхідних дверей даної квартири та безперешкодного доступу до належного позивачу на праві власності житла та житла, яке знаходиться у спільному користуванні.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримали з підстав в ній викладених. Просили суд позов задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечують.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи. Станом на день розгляду справи відзив на позов від відповідачів до Луцького міськрайонного суду Волинської області не надійшов.

Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилася в судове засідання, відзиву на позов не подала та враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 12.03.2009 року квартиру АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири (а.с. 13-14).

Рішенням Луцького міськрайонного суду суду від 25.10.2011 року встановлено порядок користування квартирою, яким виділено позивачу у користування кімнату « 6» площею 15,5 кв.м. з балконом « 10» площею 0,8 кв.м., вбудовану шафу « 8» площею 1,0 кв.м., а ОСОБА_3 виділено в користування житлову кімнату « 5» площею 7,8 кв.м., житлову кімнату « 2» площею 11,4 кв.м. з балконом « 9» площею 2,0 кв.м. При цьому, кухню, вбиральню, ванну кімнату та коридор залишено в загальному користуванні (а.с.15).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 17.04.2013 зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кімнатою « 6» площею 15,5 кв.м. з балконом « 10» площею 0,8 кв.м., вбудованою шафою « 8» площею 1,0 кв.м. та залишеними у спільному користуванні кухнею, вбиральнею, ванною кімнатою та коридором у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.17).

На підставі виконавчого листа було відкрите виконавче провадження №38244465, яке 26.11.2015 р було закінчено у зв`язку з повним виконанням рішення (а.с.18-22).

Позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів з проханням вирішити питання щодо можливості його вселення в спірну квартиру, що є підтвердженням факту наявності перешкод у користуванні нею (а.с.24-31).

Крім того, згідно пояснень, допитаних в судових засіданнях свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не пускають ОСОБА_1 в квартиру. ОСОБА_3 не дає йому ключі від квартири, тому ОСОБА_1 не може туди потрапити.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Глава 28 ЦК України визначає житло об?єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім?ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

На підставі статті 391 Цивільного кодексу України, яка закріплює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, я маю право звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні належним мені нерухомим майном з боку Відповідача.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження.

Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Суд враховує, що право власності є непорушним, відповідач, як власник має право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна.

Разом з цим, зазначені гарантії права власності, які закріплені Конституцією України та цивільним законодавством України, передбачають обов`язок власника майна, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, в тому числі, виконання вимог статті 109 ЖК України та частини 1 статті 40 Закону України " Про Іпотеку".

Відповідно до статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що порушення цивільного права позивача підлягають судовому захисту у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону, а саме шляхом зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди та надання ключа від замка вхідних дверей.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду із даним позовом позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 гривень, який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Представником позивача до завершення судових дебатів у справі заявлено про подання доказів на підтвердження розміру судових витрат позивача на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду в порядку частини 8 статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 247, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кімнатою « 6» площею 15,5 кв.м. з балконом «10» площею 0,8 кв.м., вбудованою шафою «8» площею 1,0 кв.м. та залишеними у спільному користуванні кухнею, вбиральнею, ванною кімнатою та коридором у квартирі АДРЕСА_1 шляхом надання ОСОБА_1 ключа від вхідних дверей даної квартири та безперешкодного доступу до належного позивачу на праві власності житла та житла, яке знаходиться у спільному користуванні.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 коп з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 24.01.2024.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк