Номер провадження 2/754/197/24
Справа №754/5273/23
РІШЕННЯ

Іменем України

01 лютого 2024 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Горбач Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Київпастранс» про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24.03.2022 року відповідачем було видано наказ № 26 Про заходи на виконання ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану. Також, 24.03.2022 року відповідачем, керуючись зокрема вказаним наказом, було видано наказ № 33-к Про призупинення дії трудових договорів, відповідно до якого з 24.03.2022 року призупинено дію трудових договорів: 1.1 Керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців та робітників на період дії воєнного стану згідно з переліком, який додається до цього наказу, в якому під № 66 зазначено її (позивача, як провідного інженера.

Позивач не погоджується із вищевказаними наказами, оскільки в них не зазначено інформацію про причини призупинення дії трудового договору, не наведено обґрунтування про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки за трудовим договором, а тому як наслідок дані накази необґрунтовані та безпідставні. Відповідач вибірково призупинив дії трудових договорів певним працівникам, а деяким працівникам не призупиняли жодного дня. Про існування оскаржуваних наказів вона дізналась тільки 18.04.2023 року після отримання від відповідача деяких запитуваних документів у відповідь на адвокатський запит.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила визнати незаконним та скасувати оскаржувані накази в частині стосовно неї, як провідного інженера, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 26.04.2023 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 22.05.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

20.06.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача Тараско Т.Є. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що позивач 19.08.2022 року з`явилась на роботі з метою з`ясування питання щодо поновлення на роботі і того ж дня їй було запропоновано ознайомитись з наказом № 33-к від 24.03.2022 року. Позивач відмовилась від ознайомлення, про що було складено відповідний акт, а також забрала свої особисті речі з кабінету та пішла. Відтак, позивач звернулась до суду із даним позовом із пропуском строків, встановлених законодавством. Крім того, відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки призупинення дії трудового договору не є звільненням.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказала, що оскаржувані накази відповідають положенням чинного на час їх винесення законодавства. Так, частина 2 ст.13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, чинній на момент видання оскаржуваних наказів, не передбачала зазначення в наказах інформації про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки за трудовим договором (на відміну від редакції ЗУ від 19.07.2022 року, якою керується позивач в обґрунтування позовних вимог). Представник відповідача зазначила, що наявність загрози для життя та здоров`я працівника, внаслідок чого роботодавець не має можливості гарантувати безпеку останнього, відсутність можливості виконувати вказану роботу дистанційно є підставою для призупинення дії трудового договору навіть при наявності бажання працівника і далі продовжувати працювати на власний ризик. Представник відповідача також звернула увагу на те, що рішення про призупинення дії трудових договорів певних працівників було прийнято з урахуванням безпекової ситуації у м.Києві та необхідністю залучення мінімально необхідної кількості працівників, котрі б забезпечили функціонування КП «Київпастранс». Так, предметом діяльності підприємства є надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, трамваями, тролейбусами та фунікулером. Від початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України діяльність підприємства здійснювалась виключно філіями підприємства. Тобто, на підприємстві працювали виключно особи, які здійснювали перевезення пасажирів, та працівники, діяльність яких безпосередньо пов`язана із забезпеченням здійснення таких перевезень.

Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила відмовити позивачу в задоволенні вимог у повному обсязі.

19.06.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивача ОСОБА_1 на відзив представник відповідача на позову заяву. У даній відповіді представник позивач наполягає на тому, що про існування оскаржуваних наказів позивач дізналась 18.04.2023 року, до цього відповідач жодним способом не повідомляв позивача та не ознайомлював під особистий підпис із вказаними наказами. Позивачу було усно повідомлено, що її відправляють у простій, а не призупиняють дію трудового договору. Також, представник позивача стверджує, що позивач 19.08.2022 року фізично не була присутня у КП «Київпатранс», а тому акт від 19.08.2022 року є сфальсифікованим та підробленим. Також, представник позивача наполягає на обґрунтованості позовних вимог, а тому просить їх задовольнити у повному обсязі.

20.07.2023 року до суду надійшло клопотання (заява) про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить визнати незаконними та скасувати оскаржувані накази, а також стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2022 року по 19.07.2023 року в розмірі 206 298,44 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.07.2023 року призначено по справі судово-технічну експертизу давності документа та зупинено провадження у справі до отримання висновків експерта.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.09.2023 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.10.2023 року призначено по справі судово-технічну експертизу давності документа та зупинено провадження у справі до отримання висновків експерта.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.10.2023 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.

25.01.2024 року до суду надійшло клопотання (заява) № 2 про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить визнати незаконними та скасувати оскаржувані накази, а також стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2022 року по 01.02.2024 року в розмірі 290 720,28 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.

Представник відповідача Горбач Г.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 з 14.06.2021 року перебуває на посаді провідного інженера відділу технічного контролю транспортних засобів управління технічного контролю транспортних засобів та електротранспортної мережі КП «Київпастранс».

24.03.2022 року КП «Київпастранс» було видано наказ № 26 Про заходи на виконання Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Також, 24.03.2022 року КП «Київпастранс» було видано наказ № 33-к Про призупинення дії трудових договорів, відповідно до якого з 24.03.2022 року призупинено дію трудових договорів: 1.1. Керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців та робітників на період дії воєнного стану згідно з переліком який додається.

Відповідно до витягу з переліку працівників управління технічного контрою транспортних засобів та електротранспортної мережі, з якими призупиняється дія трудових договорів, що є додатком до наказу № 33-к від 24.03.2022 року, призупинено дію трудового договору з провідним інженером ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначений вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово можуть бути обмежені у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39,41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі Закон 2136-IX).

Статтею 1 Закону визначено, що він визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно ст. 13 вказаного Закону (у первинній редакції, яка діяла до 19.07.2022 року), призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

З 19 липня 2022 року ст. 13 Закону 2136-IX викладено в новій (розширеній) редакції.

Зокрема, у ч. 1 даної статті дане більш розширене визначення поняттю призупинення дії трудового договору та вказано, що це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

У частині 2 даної статі вказано, що наказ про призупинення дії трудового договору повинен містити кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові інші персональні данні відповідних працівників.

Таким чином, законодавець прямо передбачив, що призупинення дії трудового договору може відбуватись не по відношенню до всього персоналу, а відносно конкретних працівників (наведених у відповідному переліку).

При цьому, умовами такого призупинення на тлі російської військової агресії є неможливість надання та виконання певної роботи (в новій редакції ст. 13 Закону неможливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором).

Отже, роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу.

Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах: від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23).

Таким чином, суд приходить до висновку, що підставами для призупинення дії трудового договору відповідно до ст. 13 Закону 2136-IX може бути не лише абсолютна непрацездатність підприємства через його руйнування чи руйнування частини його інфраструктури, а й інші, викликані збройною агресією, фактичні та економічні чинники, які не дозволяють забезпечити працівника роботою, яку він виконував раніше, наприклад: скорочення замовлень чи обсягу послуг, які надаються підприємством, суттєве зниження доходів підприємства, неможливість виконання роботодавцем перед працівником зобов`язань з виплати заробітної плати та страхових внесків тощо.

При цьому, саме на керівництво підприємства покладаються дискреційні повноваження щодо визначення переліку працівників з якими необхідно призупинити дії трудових договорів, з самостійним визначенням відповідних трудових критеріїв для цього (певні посади, що можуть бути незадіяні в умовах зміненої господарської діяльності; кваліфікація окремих працівників, наявність у них певних знань, навичок та умінь, допущення певними працівниками порушень трудового розпорядку тощо).

Суд звертає увагу, що призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а Законом визначено, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Суд зазначає, що згідно із постановою КМУ України від 6 грудня 2022 року № 1364 "Про деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією" Київ та Київська область були виключені із переліку територій на який ведуться (велися) бойові дії.

Тобто, до 6 грудня 2022 року місто Київ та Київська область відносились до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, і у роботодавця було законне право на призупинення дії трудового договору з працівником.

Посилання позивача на те, що відсутні умови для призупинення дії трудового договору, а саме - абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи, не заслуговують на увагу, оскільки встановлено, що відповідач, де працює позивач, знаходилось в зоні бойових дій - м.Київ, що піддавалося бойовим ударам. Також, загальновідомим є факт, що у березні 2022 року та на час винесення оскаржуваних наказів рух громадського транспорту у м.Києві не здійснювався, з квітня 2022 року рух громадського транспорту почав відновлюватись та здійснювався в обмеженому режимі. Такі обставини виключають можливість надання роботодавцем роботи і її виконання в зазначеному підприємстві та можливість забезпечити безпечні умови праці через військову агресію проти України.

Наявність загрози для життя за здоров`я працівника, внаслідок чого роботодавець немає можливості гарантувати безпеку останнього, відсутність можливості виконувати вказану роботу дистанційно є підставою для призупинення дії трудового договору навіть при наявності бажання працівника і далі продовжувати працювати на свій власний ризик.

Крім того, позивачем не надано суду доказів щодо наявності в підприємства на момент видачі наказів можливості надання роботи та можливості позивачем виконувати вказану роботу в умовах, що мали місце на підприємстві.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним факт того, що на підприємстві склалися такі обставини, коли роботодавець не мав практичної можливості надати роботу та забезпечити працівникам безпечні умови праці. В свою ж чергу, позивачем не надано суду об`єктивних доказів переконливого характеру про незаконність вказаних наказів.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання протиправним і скасування наказів № 26 та № 33-к від 24.03.2022 року про призупинення дії трудових договорів, зокрема в частині, що стосується позивача, оскільки такі видані відповідно до положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відтак, відсутні і підстави для задоволення похідної вимоги позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд також звертає увагу на те, що доказів того, що позивач з часу призупинення дії трудового договору і до моменту звернення до суду із даним позовом (більше року з 24 березня 2022 року по 25.04.2023 року) мала можливість та заявляла про готовність вийти на роботу й виконувати роботу відповідно до своїх посадових обов`язків матеріали справи не містять. Також відсутні докази будь-яких звернень позивача до відповідача до квітня 2023 року.

Суд зауважує, що дійсно, в матеріалах справи відсутні належні докази ознайомлення позивача із оскаржуваними наказами в період з 24.03.2022 року по 19.08.2022 року. Натомість, відповідно до акту від 19.08.2022 року зафіксовано відмову позивача від ознайомлення з наказом № 33-к від 24.03.2022 року. Зазначений факт підтверджено в судовому засіданні показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , свідок ОСОБА_7 зазначила, що 19.08.2022 року позивач забирала свої особисті речі.

В той же час, судом встановлено також, що відсутні докази ознайомлення позивача із наказом № 26 Про заходи на виконання Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відтак, з урахуванням отримання представником позивача копій оскаржуваних наказів відповідно до листа КП «Київпастранс» від 12.04.2023 року, відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 . Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення вимог не дають.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Київпастранс» про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: