Справа № 303/2479/23
У Х В А Л А

Іменем України

19 вересня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.,

суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про відмову від позову в справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Печунка Віктор Омелянович, на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Монич В.О., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю

встановив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позов мотивовано тим, що 04.09.1993 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.12.2022 розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилися діти, донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач стверджує, що за час перебування у шлюбі, вона за допомогою свого батька ОСОБА_3 , придбала будинок АДРЕСА_1 , який було оформлено на праві приватної власності виключно на позивача. Батько позивача ОСОБА_3 проходив службу в ОВС і у 1992 році, на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради народних депутатів Закарпатської області від 26.02.1992 року №31, за рахунок лімітів MB ВС, отримав службову квартиру та видано йому відповідний ордер про вселення. Дана службова квартира знаходилася за адресою: АДРЕСА_2 і надавалася йому і складу сім`ї в кількості 4 осіб, а саме це сам ОСОБА_3 , його дружина, мати позивача ОСОБА_4 , діти, позивача ОСОБА_1 брат ОСОБА_8 .

ОСОБА_2 після укладення шлюбу переїхав жити до сім`ї позивача. Оскільки відповідач ОСОБА_2 проживав у квартирі, то тільки у 1996 року батько позивача ОСОБА_3 , не заперечив щодо того, щоб відповідача ОСОБА_2 було зареєстровано в даній квартирі.

На початку 2000 року позивач ОСОБА_1 звернулася до свого батька ОСОБА_3 із проханням, продати квартиру і купити нове житло. На той час, в даній квартирі були зареєстровані позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 мати позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , та проживав брат позивача котрий у даній квартирі не був зареєстрований, оскільки він був неповнолітнім і на той час реєстрація неповнолітніх не здійснювалася. Після згоди батька ОСОБА_1 за згодою інших співвласників ОСОБА_2 і ОСОБА_4 20.09.2000 укладає договір купівлі продажу квартири із ОСОБА_9 згідно якого продає квартиру за 14 000 гривень.

12.09.2000 року укладає Договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_10 , згідно якого купила квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Вартість цієї квартири склала 7200 гривень. В 2001 році позивач ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися до ОСОБА_3 із проханням щоб продати квартиру по АДРЕСА_1 . 15.05.2001 року позивач ОСОБА_1 укладає договір купівлі продажу та продає вищезазначену квартиру. Після чого позивач 05.06.2001 року, уклала Договір купівлі-продажу із ОСОБА_11 на підставі якого придбала будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що в даному випадку є предметом спору. Ремонт у вказаному будинку також був проведений за кошти батька ОСОБА_3 .

Зазначає, що факт придбання спірного майна в період шлюбу з відповідачем не може бути безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбано за кошти батька.

З огляду на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд визнати її особистою приватною власністю будинок АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Печунка В.О., подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги..

06 серпня 2024 року ОСОБА_1 подала заяву про відмову від позову наслідки відмови від позову їй зрозумілі.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів приходить до висновку про задоволення такої.

Згідно з ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач має право відмовитися від позову на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Частиною 1 п. 4 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Згідно з ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Таким чином, оскільки позивач відмовляється від позову, така відмова є добровільною та відповідає волі позивача, прийняття відмови від позову не порушує прав інших осіб, то її слід прийняти, а рішення суду визнати нечинним, та закрити провадження у справі.

Приписами ч.2 статті 142 ЦПК України регламентовано, що у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

За наведених обставин, ОСОБА_1 необхідно повернути з державного бюджету 10 065 грн, що становить 50 відсотків судового збору (20 130 грн), сплаченого нею за подання апеляційної скарги, згідно з квитанцією про сплату № від 08.11.2023 (том 2 а.с.7).

Керуючись ст.ст. 206, 255, 373, 374 і 381 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 , третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, прийняти.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2023 року, визнати нечинним, а провадження в справі закрити.

Повернути із Державного бюджету 50% судового збору, що становить 10 065 грн ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплаченого нею по квитанції № від 08.11.2023.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 19 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: