Справа № 309/219/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 вересня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді Джуги С.Д.,

суддів - Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іляшкович Наталія Василівна, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 07 березня 2024 року у складі судді Орос Я.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки і піклування Драгівської сільської ради про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки і піклування Драгівської сільської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 23 серпня 2010 року зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2021 року у справі №309/1850/21.

Від даного шлюбу у сторін народилася троє дітей: 1) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 3) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з позивачем та перебувають на її повному утриманні.

Зазначала, що з моменту розірвання шлюбу відповідач, хоч і не стабільно, але сплачував аліменти, іноді бачився з дітьми, забирав двох синів до себе на декілька діб. З цього приводу у сторін щоразу виникали конфлікти, оскільки жодного разу батько не повернув дітей у обумовлений день та час, у зв`язку із чим старший син, ОСОБА_6 , змушений був пропускати навчання у школі. Стверджувала, що при зустрічах з дітьми батько постійно був у нетверезому стані.

Вказувала, що після того як позивач подала до Хустського районного суду Закарпатської області позовну заяву про збільшення розміру аліментів, відповідач взагалі перестав сплачувати аліменти, не цікавився життям чи здоров`ям своїх дітей, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з ними та приймати участь у їхньому вихованні.

Стверджувала, що відповідача виникла заборгованість із сплати аліментів у розмірі 54 000 грн. що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 10.01.2023р. №70634266.

Зазначала, що оскільки ОСОБА_2 стабільно зловживає спиртними напоями та веде аморальний спосіб життя, то позивач не бажає, щоб спосіб життя батька міг навіть опосередковано впливати на розвиток дітей.

За наведених обставин позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 07 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іляшкович Н.В., просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що поведінка відповідача не може бути розцінена як свідоме та винне ухилення останнього від участі у вихованні дітей, посилаючись на постійне перебування сторін за межами України, оскільки відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що останній з об`єктивних, незалежних від нього причин не може відшукати контактів з дітьми, проживаючи в країні їх перебування. Вказує, що на момент подання апеляційної скарги у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 138 000 грн., що підтверджує самоусунення ОСОБА_2 від обов`язку щодо утримання дітей. Стверджує, що грошові кошти, на які звертає у оскаржуваному рішенні суд, були сплачені відповідачем виключно для того, щоб отримати доказ матеріального утримання дітей, оскільки такі були сплачені одноразово та після подання відзиву на позовну заяву відразу припинилися. Зазначає, що факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Вважає, що відповідач не змінив своєї поведінки щодо дітей, не довів суду прагнення здійснювати належне піклування за ними, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дітей, а тому вважає, що наявність в його діях вини є очевидною.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Від представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Іляшкович Н.В. надійшло до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання на визначену дату. Про причини неможливості явки у судове засідання, відповідно до положень ч.3 ст.131 ЦПК України, представник апелянта не повідомила.

Від органу опіки і піклування Драгівської сільської ради надійшла заява про розгляд справи без його участі. Позов ОСОБА_1 підтримує.

Справа на підставі ч.2 ст.372 ЦПК розглянута у відсутності учасників справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ч.3 ст.12 ЦПК України покладає на кожну сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відмовляючи в задоволені заявленого позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд, виходячи з наступного.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до роз`яснень викладених в п.15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі по тексту Постанова Пленуму), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно п.16 вказаної Постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Матеріалами справи встановлено, що 23.08.2010р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №21 від 23.08.2010р.

Від даного шлюбу у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.9-11).

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 17.08.2021р. р., (яке набуло законної сили 17.09.2021р.) у справі №309/1850/21, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з позивачкою.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 28.04.2022р. у справі №309/673/22 розмір аліментів, що встановлений судовим наказом Хустського районного суду від 02.10.2020р. змінено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 2 000 грн. аліментів на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття (а.с.13-16).

Згідно доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості від 10.01.2023 №70634266 вбачається, що станом на момент подачі позову заборгованість за період з 30.05.2022 по 10.01.2023 становила 54 000,00 грн. (а.с.17).

Ухвалою Хустського районного суду від 28.02.2023 року зобов`язано орган опіки та піклування виконавчого комітету Драгівської сільської ради зобов`язано скласти висновок щодо розв`язання спору щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 щодо його неповнолітніх дітей.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Драгівської сільської ради позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є доцільним. У даному висновку зокрема зазначено, що Актом обстеження умов проживання сім`ї від 06.03.2023 р. встановлено, що заявниця разом із дітьми проживала у АДРЕСА_1 . Умови проживання сім`ї задовільні. Наразі мати із дітьми на території громади відсутня, знаходиться у Чеській республіці, де старші діти відвідують школу,а мати працює.

Листом №199 від 31.03.2023 року ССД виконавчого комітету Хустської міської ради повідомлено, що 27.03.2023 року працівниками ССД здійснено виїзд за місцем проживання ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 ,та не змогли провести обстеження умов його проживання та надати відповідний акт, так як з`ясовано, що він за даною адресою не проживає, оскільки виїхав за кордон. Відповідно до характеристики старости Рокосівського старостинського округу ОСОБА_2 , проживає разом із матір`ю, є сезонним працівником, у громадському житті села та вулиці участі не приймає.

Відповідно до ч.ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У висновку органу опіки та піклування зазначено, що з батьком дітей ОСОБА_2 зв`язку не було, тому його думку не з`ясовано.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує позов щодо позбавлення батьківських прав. Зокрема, сторона відповідача вказувала на те, що з часу розлучення, відповідач, хоч і не стабільно, але сплачував аліменти. Іноді бачився з дітьми, забирав двох синів до себе на декілька діб. На сьогодні позивачка з дітьми виїхала за кордон, на скільки відомо відповідачу в Чеську Республіку, але точного місця перебування дітей йому невідоме. ОСОБА_2 , бажає спілкуватись з дітьми, брати активну участь у житті дітей, але позбавлений такої можливості. Щодо наявної заборгованості по сплаті аліментів, то така виникла внаслідок складного матеріального становища відповідача. При цьому з метою усунення заборгованості зі сплати аліментів відповідач сплатив аліменти на користь ОСОБА_1 в сумі 7 000 грн. що підтверджується копією квитанції від 12 квітня 2023 року АТ «Ощадбанк», вказаний платіж планує зробити регулярним, з метою сплати аліментів за місяць та погашення частково боргу.

Встановлено, що батько дітей ОСОБА_2 перебуває за кордоном на заробітках. Даний факт також визнається позивачем.

Позивач також перебуває з дітьми за кордоном, що відображається у висновку органу опіки та піклування.

Отже невідвідування батьком дітей, зокрема за місцем проживання, пов`язане перш за все з постійним перебуванням як відповідача так і позивача за межами України, і таке на думку суду не може бути розцінено, як свідоме та винне ухилення відповідача від участі у вихованні дітей.

Щодо твердження позивача про те, що між батьком ОСОБА_2 та дітьми відсутній зв`язок, вони не розмовляють по телефону, а також позиція старшої доньки викладена у висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Драгівської сільської ради, суд розцінює це як наслідок негативних відносин між матір`ю та батьком.

Непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Надання позивачем роздруківок з додатку «Viber» з надсилання батьком фотографій порнографічного змісту старшій дочці ОСОБА_3 , що відображено також у висновку органу опіки та піклування, колегія суддів зауважує, що дані докази не є належними та допустимими, оскільки зі змісту даних фотокопій не вбачається чи належить мобільний телефон дитині, і чи належить номер мобільного телефону з якого відправлялись фотографії саме ОСОБА_2 . Також, зі змісту діалогу неможливо встановити відповідність переписки тій чи іншій особі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків відносно дітей, не цікавиться розвитком дітей та їх станом здоров`я, допустив заборгованість по сплаті аліментів.

Однак, позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підставі яких можна дійти до безперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дітей.

Сама по собі заборгованість відповідача зі сплати аліментів не є достатньою підставою для застосування такої крайньої міри, як позбавлення батьківський прав.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналогічні положення зазначено і в ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції вірно врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено.

Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Іляшкович Наталія Василівна - залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 07 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: