Справа № 148/1210/23
Провадження №2/148/44/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: судді Штифурко Л.А.

секретаря Лиженко Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна,-

встановив:

В червні 2023 року позивачка звернулася в суд з вказаним вище позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що проживала разом з ОСОБА_2 з 2005 року однією сім`єю як дружина та чоловік, шлюб між нами не був зареєстрований. 05.12.2009 вони зареєстрували шлюб, який розірвано 04.05.2020 року рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області. За час проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, вони проживали на орендованій квартирі, вели спільне господарство, побут, мали спільний сімейний бюджет, спільне харчування, купували майно для спільного користування, надавали один одному взаємну допомогу, брали участь у спільних витратах на утримання орендованого житла. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька, ОСОБА_3 , батьком якої, згідно свідоцтва про народження, записаний відповідач.

Отже, з кінця 2005 року позивач була вагітна, і після народження дочки перебувала у відпустці до досягнення дитиною трирічного віку. Таким чином, позивач була зайнята веденням домашнього господарства та доглядом за дитиною. У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 , у сторін народився спільний син ОСОБА_4 .

29.03.2008 для спільного проживання сторін, як сім`ї, за спільні кошти, був придбаний будинок під АДРЕСА_1 , який було оформлено на відповідача. Сторони та їх спільна дочка переїхали проживати в даний будинок влітку 2008 року, після того, як за спільні кошти, вони зробили в будинку ремонт.

З огляду на викладене позивачка просить встановити факт, що вона та відповідач ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 2005 року до 05.12.2009; визнати спільним майном подружжям будинок АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 часткуданого будинку.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач суду пояснила, що з 2005 року вона спільно проживала з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу на орендованій квартирі. Після народження дочки, в 2006 році, перебувала у відпустці по догляду за дитиною, вела домашнє господарство. Шлюб з відповідачем зареєструвала 05.12.2009. Її попередній шлюб з ОСОБА_5 був розірваний у вересні 2007 року. В 2008, в період проживання однією сімєю з відповідачем без реєстрації шлюбу, вони за спільні кошти придбали будинок в с. Кинашеві, де проживають і до сьогодні. Будинок оформили на відповідача, заселилися в будинок разом, за спільні кошти зробили там ремонт. Коштами на ремонт допомагала її мати, також вона надавала іншу матеріальну допомогу. Так як до вересня 2007 року вона офіційно перебувала в шлюбі з іншою особою, уточнила свої позовні вимоги в частині періоду, за який слід встановити факт проживання однією сімєю з відповідачем, а саме з вересня 2007 року до 05.12.2009. В іншій частині позов підтримала. Просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що в 2005 році вони з позивачкою разом працювали. Він жив на орендованій квартирі. В той час мав з позивачкою відносини. Після цього позивачку звільнили з роботи та вона поїхала до мами в село. Приїхала вона в травні 2006 року вже вагітною. На той час вона була заміжня за іншим чоловіком. Він її просто приютив і вони стали жити разом на орендованій ним квартирі. Вона була його співмешканкою. Не заперечив того факту, що забирав позивачку з пологового будинку, разом хрестили доньку, однак батьком дитини він записався лише після того, як одружилися і в них народився сина. Лише коли дочці виповнився рік, позивачка розірвала шлюб з першим чоловіком. Спірний будинок він придбав в 2008 році він за свої особисті кошти: 3000 грн. в нього було і ще 500 доларів він позичив у свого батька. Будинок знайшла позивачка, він придбав його для сім`ї, в нього вони заселилися разом:він, позивачка та дочка. Будинок був придбаний до одруження з позивачкою. Ремонт у вказаному будинку він зробив у 2009 році, так як грошей не було. Вважає, що позивачка жила на його утриманні, своїх грошей в неї не було, спільне господарство вони почали вести в 2010 році, вважає, що до цього часу вони не проживали сімєю, а позивачка була просто його співмешканка. Просив в задоволенні позову відмовити.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що позивачка є похресницею її чоловіка, вона добре знає відповідача. Їй відомо, що вони проживали разом з 2005 року. В 2008 році вони спільно придбали будинок в с. Кинашів. Жили добре, як одна сім`я, спільно вели господарство. Вони разом гроші збирали на ремонт. Мати позивачки з с. Михайлівка постійно передавала гроші, продукти для їх дітей, матеріали привозили з села для ремонту в придбаному будинку. Потім сторони одружилися. Позивачка постійно працювала, коли народила дитину, то перебувала в відпустці по догляду за дитиною.

Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З копії паспорту серії НОМЕР_1 , виданого 14.01.2010 Тульчинським РВ УМВС у Вінницькій області, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України та згідно наявної відмітки зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 03.10.2014 (а.с. 6).

Також судом встановлено, що сторони з 05.12.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 04.05.2020 у справі №148/427/20 (а.с. 8, 9).

Сторони є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 16.10.2012 відділом ДРАЦС Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 16.10.2012 відділом ДРАЦС Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області (а.с. 10, 11).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області 07.07.2007, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 розірвано 06.09.2007, актовий запис №142. Після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище " ОСОБА_10 " (а.с. 124).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстрсу заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.04.2023 №329102361 право власності на житловий будинкок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 28,1 кв. м, зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу ВКІ 636948, 29.03.2008, посвідченого Тульчинською держнотконторою за Р№1021 (а.с. 12, 13).

Згідно довідки від 05.06.2023 № 483, виданої виконкомом Тульчинської міської ради, встановлено, що ОСОБА_11 з 16.08.2008 року по 27.10.2009 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; з 27.10.2009 по 03.10.2014 за вказаною адресою фактично проживала без реєстрації; з 03.10.2014 по даний час зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Відповідно до копії погосподарської книги за 2006-2010 рр., оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, домогосподарства АДРЕСА_1 , особовий рахунок НОМЕР_5 , встановлено, що до членів домогосподарства належать: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - гол. дв, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - співвласник, ОСОБА_13 ( ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - дочка. ОСОБА_1 зареєстрована в даному домогосподарстві з 16.08.2008 та вибула з нього 27.10.2009 в с. Михайлівка. (а.с. 26-29).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових та санітарно-гігієнічних умов життя сім`ї ОСОБА_11 , складеного 30.05.2023, вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 . В даній сім`ї проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - заявник, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - дочка, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - колишній чоловік. Наявність власного житла та його характеристика: площа будинку - 66,9 кв. м, рік забудови 1961. Санітарно-гігієнічний стан житлових приміщень задовільний ( а.с. 15).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку житлового будинку ринкова вартість житлового будинку, який належить ОСОБА_2 , та розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,9 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами складає 90997 грн. (а.с. 17-25).

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з наступного.

В силу ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства.

В пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.

Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

На переконання суду, в своїй сукупності подані позивачем докази підтверджують факт її проживання та відповідача ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2007 року до 05.12.2009 року . Крім того, показання самого відповідача в судовому засіданні свідчать про даний факт. Зокрема, він не заперечив того, що став спільно постійно проживати з позивачкою без шлюбу ще з 2005 року, мав з нею відносини, забирав її з пологового будинку після народження доньки в 2006 році, батьком якої в подальшому був записаний за своєю ініціативою. Також вони спільно виховували доньку, позивачка перебувала в декретній вітпустці та вела домашнє господарство, він працював. Шлюб зареєстрували 05.12.2009 року.

Що стосується вимоги про визнання майна (будинку) спільним майном подружжя та в подальшому поділу спільного майна, суд виходить з наступного.

Саттею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пунктом 3 ч.1 ст.57, ст.60 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Майно,набуте подружжямза часшлюбу,належить дружиніта чоловіковіна правіспільної сумісноївласності незалежновід того,що одинз нихне мавз поважноїпричини (навчання,ведення домашньогогосподарства,догляд задітьми,хвороба тощо)самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В ст.70,ч.1ст.71Сімейного кодексуУкраїни визначено,що уразі поділу майна,що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка єрівними, якщо іншене визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, що є об`єктом права спільно їсумісної власності подружжя, ділиться міжними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23, 25, 30 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК 2947-14 щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365ЦК 435-15, за умови звернення подружжя (одногоз них) до суду з таким позовом (ст.11ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій,а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Конструкція статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд приймає до уваги те, що відповідачем не було надано доказів, які б спростовували доводи позивача щодо належності спірного будинку до спільної сумісної власності, оскільки встановлено, що даний будинок придбано в період їх спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу. Сам відповідач підтвердив, що вони спільно вирішили придбати будинок, даний будинок знайшла для купівлі позивачка, будинок був придбаний для їх сімї, вони спільно переїхали до будинку. Жодних належних до допустимих доказів того, що будинок придбано відповідачем за особисті кошти, суду не надано.

Тому, враховуючи положення статей 60, 74 СК України та те, що вказане майно було набуто за час спільного проживання сторін, а також рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності (ст.70 СК України), суд вважає позов доведеним, а невизнане право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частку спільного майна в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог та можливість задоволення позову.

Задовольняючи позов, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені нею судові витрати з оплати судового збору у розмірі 3220,20 грн., які документально підтверджені (а.с. 1, 52 а) .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 61, 63, 70, 71, 74 СК України,

ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 273, 315, 354 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов задовольнити.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_7 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 2007 року до 05.12.2009 року .

Визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_7 право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3220,20 грн. (три тисячі двісті двадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 30.01.2024.

Суддя Л.А. Штифурко