Миколаївський апеляційний суд
Справа №487/5026/19
Провадження № 22-ц/812/1512/24
У Х В А Л А

23 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Яворської Ж.М.

суддів: Базовкіної Т.М.,

Царюк Л.М.,

розглянувши апеляційну скаргу особи, яка не приймала участі у розгляді справи - ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року, ухвалене у справі за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 5 000 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 4802,50 грн.

Зобов`язано фінансовий орган Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області повернути ОСОБА_2 сплачений на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 , МФО 899998, за квитанцією № 0.0..1 від 01 липня 2019 року, судовий збір у розмірі 4802,50 грн.

30 березня 2020 року особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 р. по цивільній справі за ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року відкрито провадження за вказаною апеляційною скаргою та наступною ухвалою того ж суду від 26 травня 2020 року закрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

04 вересня 2024 року, особа, яка не приймала участі у розгляді справи - ОСОБА_1 вдруге подав на нього апеляційну скаргу, одночасно звернувшись із заявою про поновлення пропущеного процесуального строку на її подання.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року зазначену апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення вказаних в цій ухвалі недоліків, а саме надати заяву про поновлення пропущеного процесуального строку із зазначенням інших поважних причин такого пропуску та надати докази на підтвердження таких, оскільки ОСОБА_1 , 30 березня 2020 року вже звертався до Миколаївського апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року у справі №487/5026/19 та йому вже було поновлено строк на подання апеляційної скарги.

16 вересня 2024 року на адресу Миколаївського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про поновлення пропущеного процесуального строку.

У цій заяві ОСОБА_1 вказує, що про оскаржуване рішення він дізнався у березні 2020 року під час ознайомлення у Заводському ВДВС з матеріалами зведеного виконавчого провадження №61177322 відносно боржника ОСОБА_4 , щодо якого він є стягувачем згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року у справі №487/3004/18.

Після цього, 30 березня 2020 року він подав на нього апеляційну скаргу та просив поновити пропущений процесуальний строк на подання цієї апеляційної скарги, який було поновлено ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року.

Під час апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку, що заявником не доведено порушення оскаржуваним рішенням його прав як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки договір позики від 05 квітня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не був визнаний недійсним, фіктивним, тобто ним не доведено, що рішення суду порушує його права, свободи або інтереси. Відтак, ухвалою суду апеляційної інстанції від 26 травня 2020 року провадження за його апеляційною скаргою було закрите.

Втім, отримавши рішення суду про визнання недійсним (фіктивним) договору позики, він 04 вересня 2024 року вдруге звернувся з цією апеляційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року.

Вказує, що лише отримавши рішення суду у справі №487/2509/20, що набрало законної сили, яким підтверджується недійсність (фіктивність) договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , він отримав реальну можливість обгрунтувати своє право, як особи, що не була учасником справи №487/5026/19, на апеляційне оскарження.

Щодо поважності причин пропуску строку на подання цієї апеляційної скарги вказує, що з 17 жовтня 2019 року по березень 2020 року він не брав участі у справі та рішення суду йому не направлялось. З березня по травень 2020 року апеляційним судом розглядалась його перша апеляційна скарга. З травня 2020 року по 24 липня 2020 року судами різних інстанції розглядалась справа №487/2509/20, а з 24 липня 2024 року до 27серпня 2024 року він отримав копію постанови Верховного Суду у вказаній справі та одразу через 8 днів подав цю апеляційну скаргу.

Крім того, звертає увагу, що існують і інші обставини, які ускладнювали оскарження рішення, а саме те, що він хворіє на тяжкі хронічні хвороби.

Також просив взяти до уваги, що 11 березня 2020 року кабінет Міністрів України вперше ввів карантин з приводу COVD-19 по всій території України, який систематично продовжувався та його було відмінено лише 27 червня 2023 року.

Також указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року введено воєнний стан в Україні, який діє по теперішній час.

Звертає увагу, що Верховний Суд у повідомленнях на сайті Судової влади України зауважував, що запровадження карантину та воєнного стану є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.

Крім того, вважає, що оскаржуване рішення суду у цій справі порушує його права та законні інтереси як стягувача у виконавчому провадженні за виконавчим листом №487/3004/18, так як саме на підставі цього рішення майно ОСОБА_7 вибуло з його власності та не може бути використане для погашення заборгованості перед ним.

Перевіривши матеріали справи та зважаючи на конкретні обставини, апеляційній суд дійшов висновку, що підстави для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження судових рішень суду першої інстанції відсутні, з огляду на наступне.

Право на апеляційне оскарження судових рішень в контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту восьмого частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанції є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України», заява № 23436/03).

Реалізація конституційного права на апеляційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Усталеною практикою ЄСПЛ закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. Так, у рішенні від 08 січня 2008 року у справі «Скорик проти України», заява № 32671/02, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Таким чином, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів особи.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України», заява № 50966/99).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», заява № 48553/39, а також згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За правилами статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Питання поновлення та продовження процесуальних строків врегульовано положеннями статті 127 ЦПК України, згідно з частиною першою якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Виходячи зі змісту статті 354 ЦПК України клопотання про поновлення строку подання апеляційної скарги повинно містити обґрунтування поважності пропуску цього строку. При чому поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. ЦПК України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. У кожному випадку суд, з урахуванням конкретних обставин пропуску строку, оцінює доводи, наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку (Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 червня 2020 року у справі № 926/1037-б/15, від 14 червня 2022 року у справі № 904/3541/15).

Питання про поважність причин пропуску процесуального строку в розумінні статті 89 ЦПК України вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пунктом 1 частини другої статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадку подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Частина друга статті 358 ЦПК України не встановлює безумовного обов`язку суду поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти до розгляду апеляційну скаргу у будь-якому разі подання її особою, яка не була залучена до участі у справі. Скаржник має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строку оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі. Разом з цим, неучасть у справі особи, яка звертається зі скаргою з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм свідчить, що подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, захищає її саме від передбаченої частиною другою статті 358 ЦПК України безумовної відмови у відкритті апеляційного провадження (якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення), тобто незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, проте не звільняє вказану особу від обов`язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, передбаченого іншими вищенаведеними нормами ЦПК України.

Як встановлено судом, 02 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 5 000 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 4802,50 грн.

30 березня 2020 року особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 р. по цивільній справі за ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року відкрито провадження за вказаною апеляційною скаргою та наступною ухвалою того ж суду від 26 травня 2020 року закрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, вказана ухвала ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не оскаржена та на теперішній час є чинною.

З вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_1 знав про існування рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року у березні 2020 року та вже 30 березня 2020 року ним вперше було подано апеляційну скаргу.

За такого, наведені ОСОБА_1 обставини для поновлення строку на апеляційне оскарження рішень суду першої інстанції не можуть бути визнані поважними та не дають підстав для висновку про його пропуск з поважних причин.

Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник (зацікавлена особа) зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалене у 2019 році, тобто зі спливом 5 років, тому поновлення строку на апеляційне оскарження у зв`язку зі спливом значного періоду часу буде порушенням статті 6 Конвенції й невиправданим втручанням у принцип правової визначеності.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 357 ЦПК України якщо заяву про поновлення строку не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

За таких обставин у відкритті апеляційного провадження слід відмовити.

Керуючись ст. 357, 358 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргоюособи, яка не приймала участі у розгляді справи - ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2019 року, ухвалене у справі за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і протягом тридцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк