Справа № 459/1528/23 Головуючий у 1 інстанції: М. Д. Новосад
Провадження № 22-ц/811/3422/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант», третя особа: Моторне (транспортне) страхове бюро України про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

в травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» (далі - СК «Мега-Гарант»), третя особа: Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ), в якому просила:

- стягнути з СК «Мега-Гарант» на її користь 20 796 грн 02 коп. страхового відшкодування; та

- стягнути з ОСОБА_1 на її користь 23 929 грн 84 коп. майнової шкоди;

- а також стягнути судові витрати по справі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що 28 січня 2022 року об 10.30 год. по вул. Львівська, 32 в м. Червоноград відбулось ДТП. Автомобіль Volkswagen Passat, д.н.з НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 під час виконання заднім ходом маневру правого повороту здійснив наїзд на автомобіль Mercedes-Benz E200 д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував чоловік позивачки ОСОБА_3 . Внаслідок такого наїзду, у автомобіля Mercedes-Benz E200 д.н.з. НОМЕР_2 було пошкоджено передні ліві двері. За згодою сторін на місці дорожньо-транспортної пригоди 28 січня 2022 року її сторонами було укладено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол). Згідно вказаного Європротоколу ОСОБА_1 повністю визнала свою вину. У строк визначений законодавством, позивачка як власник автомобіля повідомила страхову компанію винуватця ДТП - СК «Мега-Гарант» про вказане ДТП. Її пошкоджений автомобіль був оглянутий представником страховика для визначення вартості пошкодження. Однак в кінцевому результаті, жодного висновку про вартість відшкодування страховою компанією не надано. Позивачка неодноразово надсилала страховій компанії листи/претензії з вимогою виплатити страхове відшкодування, однак жодної відповіді не отримувала. У зв`язку із цим нею було самостійно замовлено експертизу. 19 квітня 2023 року судовим експертом Романяк А.М. було складено висновок експерта № 516/23, згідно з яким вартість відновлювального ремонту автомобіля Mercedes-Benz E200 д.н.з. НОМЕР_2 станом на момент ДТП 28 січня 2022 року становить 44725,86 грн. Вартість матеріального збитку з технічної точки зору заподіяного власнику автомобіля Mercedes-Benz E200 д.н.з. НОМЕР_2 станом на момент ДТП 28 січня 2022 року становить 20 796,02 грн. Зважаючи на викладені обставини, із страховика слід стягнути 20 796,02 грн страхового відшкодування. Так як вартість відновлювального ремонту автомобіля Mercedes-Benz E200 д.н.з. НОМЕР_2 становить 44 725,86 грн, на підставі статті 1194 ЦК України просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 23929,84грн. (44 725,86 - 20796,02), як різницю між розміром шкоди та розміром страхової виплати.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» в користь ОСОБА_2 20 796 грн 02 коп. страхового відшкодування, 536 грн 80 коп. судового збору, 975 грн 00 коп. сплачених витрат за проведення експертизи та 4 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 23 929 грн 84 коп. відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, та 536 грн 80 коп. судового збору, 975 грн 00 коп. сплачених витрат за проведення експертизи та 4 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши в листопаді 2023 року апеляційну скаргу, в якій просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у стягненні з неї в користь ОСОБА_2 присуджених судом сум.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не застосовано положення статті 1192 ЦК України, адже реальний розмір збитків, заподіяних позивачці є значно меншим ніж 44 725 грн 86 коп. і такий повністю покритий виключно страховим відшкодуванням. Не враховано місцевим судом висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 752/16797/14-ц. Відтак, судом хоча і названо, проте фактично і практично не застосовано до розгляду справи положення статті 979 ЦК України та статей 1, 3, 5, 6 і 9 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). Ухвалюючи рішення, при наявності договірної відповідальності страховика та достатності суми для договірного відшкодування шкоди, суд фактично незаконно притягнув відповідача, як винуватця ДТП, до деліктної відповідальності, невірно застосувавши положення статті 1194 ЦК України. При цьому, поза увагою суду залишилось і те, що деліктне зобов`язання взагалі не виникло. Судом здійснено довільний поділ сум страхової виплати (відшкодування) між двома відповідача, що не передбачено законом. Вказує і на те, що позивачка не позбавлена можливості звернутися з вимогою до господарського суду про виплату їй страхового відшкодування страховиком, який перебуває у стадії припинення. Не міг бути покладений в основу оскаржуваного рішення висновок експерта Романяк А.М., оскільки такий суперечить наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.200 № 1335/5/1159), яким затверджено Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (далі Методика), а фактично понесені позивачкою витрати на відновлювальний ремонт автомобіля, визначені судом та даним висновком, є надмірно завищеними. Покладені на відповідачку витрати за надання правничої допомоги є неспівмірними. Суд розглянув справу у порядку відеоконференції за відсутності апелянта, яка неповідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду. В апеляційній скарзі зазначено, що доказами як підлягають дослідженню та оцінці є висновок експерта та лист чоловіка позивачки ОСОБА_3 , копія його додана до скарги.

Аналіз матеріалів справи та змісту апеляційної скарги свідчить, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до СК «Мега-Гарант» учасниками справи в апеляційному порядку не оскаржується, відтак його перегляд в цій частині не здійснюється.

05 січня 2024 року МТСБУ через систему «Електронний суд» подало відзив на апеляційну скаргу, який слід повернути особі, що його подала без розгляду, виходячи з такого.

Щодо строку подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини першої статті 360 України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою від 18 грудня 2023 року про відкриття апеляційного провадження учасникам справи встановлено десяти денний строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі.

З довідки про доставку електронного документа убачається, що документ в електронному вигляді «Ухвала про відкриття апеляційного провадження від 18.12.2023 по справі № 459/1528/23, а також прикріплені файли було надіслано одержувачу Моторне (транспортне) страхове бюро України в його електронний кабінет, та доставлено 18.12.2023 15:32:32.

Доказів протилежного, а саме того, що такі документи було отримано МТСБУ 02 січня 2024 року про що зазначено у відзиві на апеляційну скаргу, як на підставу того, що заявником не пропущено строк на його подання, додані до відзиву документи не підтверджують.

Згідно з положеннями статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як зазначено в частині другій статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Відзив на апеляційну скаргу не містить заяви про продовження строку на його подання, також відсутні підстави для його продовження з ініціативи суду.

Щодо надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи (частина четверта статті 360 ЦПК України).

Як убачається з доданих до відзиву на апеляційну скаргу документів, його копія та додані до нього документів надіслано 05 січня 2024 року відповідачу ОСОБА_1 цінним листом з описом вкладення, а позивачу ОСОБА_2 до зареєстрованого електронного кабінету.

Щодо надіслання копії відзиву та доданих до нього документів іншому відповідачу СК «Мега-Гарант» заявником зазначено, що він звільняється від такого обов`язку, оскільки даний відповідач зобов`язаний був зареєструвати електронний кабінет, проте цього не зробив, що підтверджується відповіддю про відсутність зареєстрованого електронного кабінету.

Відповідно до частини сьомої статті 43 ЦПК України у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення. Якщо інший учасник справи відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет, але не зареєстрував його, учасник справи, який подає документи до суду в електронній формі з використанням електронного кабінету, звільняється від обов`язку надсилання копій документів такому учаснику справи. Суд, направляючи такому учаснику справи судові виклики і повідомлення, ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом, зазначає у цих документах про обов`язок такої особи зареєструвати свій електронний кабінет та можливість ознайомлення з матеріалами справи через Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему або її окрему підсистему (модуль), що забезпечує обмін документами.

Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку (абзац перший частини шостої статті 14 ЦПК України).

Згідно із пунктом 2 Закону України від 19 жовтня 2023 року № 3424-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення обов`язків учасників судової справи» цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім абзаців другого і третього підпункту "а" підпункту 2, абзаців другого і третього підпункту "а" підпункту 3 пункту 1 цього Закону в частині обов`язкової реєстрації юридичними особами (приватної форми власності) електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, які вводяться в дію через сім місяців з дня опублікування Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами".

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" вперше опубліковано 20 липня 2023 року у газеті «Голос України» № 16.

Тобто, обов`язковою реєстрація юридичними особами - приватної форми власності електронних кабінетів стає лише з 20 лютого 2024 року.

Оскільки СК «Мега-Гарант» є юридичною особою приватної форми власності, обов`язок реєстрації електронного кабінети в обов`язковому порядку до 20 лютого 2024 року, у останньої відсутній.

Отже, мотиви відзиву на апеляційну скаргу щодо відсутності обов`язку його надіслання такому учаснику справи, є юридично неспроможними.

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (абзац перший частини четвертої статті 183 ЦПК України).

З огляду на наведене, відзив на апеляційну скаргу підлягає поверненню особі, яка його подала без розгляду.

Оскільки відзив на апеляційну скаргу повернуто без розгляду особі, яка його подала, не підлягають стягненню на її користь, понесені нею витрати на правничу допомогу за ведення справи у суді апеляційної інстанції, про стягнення яких заявлено у відзиві на апеляційну скаргу.

07 лютого 2024 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , який підписаний представником ОСОБА_4 , в якому міститься клопотання про поновлення строку на його подання, котре мотивовано тим, що з апеляційною скаргою особа, яка подає відзив на апеляційну скаргу ознайомилась 01 лютого 2024 року в системі «Електронний суд».

Відзив на апеляційну скаргу слід повернути особі, що його подала без розгляду, виходячи з такого.

До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи (частина четверта статті 360 ЦПК України).

Як убачається з доданих до відзиву на апеляційну скаргу документів, його копія та додані до нього документів надіслано 06 лютого 2024 року позивачу ОСОБА_2 до зареєстрованого електронного кабінету.

Доказів надіслання копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи до нього не додано.

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (абзац перший частини четвертої статті 183 ЦПК України).

Відзив на апеляційну скаргу від СК «Мега-Гарант» не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною другою цієї статті Кодексу суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі №306/1046/20 (провадження № 61-8082св22) вказано, що:

«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Враховуючи, що ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі не обґрунтувала поважність причин неподання письмового доказу (лист ОСОБА_3 від 21 липня 2022 року, адресований ОСОБА_1 ), який існував на час розгляду справи судом першої інстанції та був у неї наявний, проте неподаний у строк, визначений положеннями ЦПК України та ухвалою про відкриття провадження у справі від 29 травня 2023 року, з огляду на правила за якими здійснено провадження у справі, що переглядається спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін, колегія суддів не вбачає підстав досліджувати під час апеляційного розгляду справи згаданий лист, копію якого додано до апеляційної скарги.

Щодо дослідження висновку експерта, відповідь на цей довід апеляційної скарги буде надана в мотивувальній частині постанови.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про дату, часу і місце засідання суду, в якому ухвалено оскаржуване рішення.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частинами першо-шостою статті 128 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик . Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Судова повістка надсилається разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Порядок вручення судових повіток врегульовано положеннями статті 130 ЦПК України .

З матеріалів справи убачається, що розгляд справи в судовому засіданні 02 серпня 2023 року було відкладено на 26 вересня 2023 року. Відповідачка ОСОБА_1 була присутня в залі суду 02 серпня 2023 року, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с. 77-78), та повідомлена під розписку про дату та час наступного судового засідання (а.с. 79).

В судове засідання, призначена на 26 вересня 2023 року відповідачка ОСОБА_1 не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано розглянув справу у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка вважається належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи.

Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною другою статті 22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом № 1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (пункт 9.1. статті 9 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 36.4 статті 36 Закону № 1961-IV виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, а МТСБУ компенсує витрати особи, звільненої від цього виду обов`язкового страхування на підставі пункту 13.1 статті 13 цього Закону або відповідальність якої застрахована іноземною страховою компанією відповідно до умов Міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", за умови, що такі витрати здійснюються за згодою страховика (МТСБУ). У компенсації витрат може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком (МТСБУ). Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється шляхом безготівкового розрахунку.

Згідно зі статтею 28 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 Закону № 1961-IV).

Визначення розміру матеріального збитку при відшкодуванні шкоди, внаслідок ДТП, зокрема на підставі положень Закону № 1961-IV та/або положень ЦК України, повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, складеним відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та/або висновком експерта, складеним відповідно до положень Закону України «Про судову експертизу», які посиніння відповідати, в т.ч. вимогам Методики.

Пунктами 2.3. та 2.4. Методики визначено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ. Вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Ця Методика розроблена згідно із Законами України «Про судову експертизу», «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національним стандартом № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, та іншими нормативно-правовими актами з питань судової експертизи й оцінки майна (пункт 1.1.)

Згідно з пунктом 1.3. вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.

Методика застосовується, зокрема, з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ та визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ (підпункт «д» та «е» пункту 1.4.).

Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (див. постанову Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 461/2217/19 (провадження № 61-9194св20)).

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №522/15636/16-ц (провадження № 61-1819св17) зазначено, що:

«якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Враховуючи те, що на відновлення автомобіля позивача окремі вузли підлягали заміні, апеляційний суд правильно визначив розмір коштів, який необхідний на відновлення пошкодженого автомобіля позивача та зробив обґрунтований висновок про те, що на користь позивача має бути стягнута різниця між фактичним розміром шкоди, страховою виплатою і витратами, які необхідні для повного відновлення транспортного засобу».

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), на яку міститься посилання в апеляційній скарзі, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Аналогічний за своїм змістом висновок було викладено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18) згідно з яким:

«При цьому відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування».

Оскільки страховик виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», - вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справа № 686/17155/15-ц (провадження № 61-18840св18).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

З висновок експерта № 516/23 судової транспортно-троварознавчої експертизи від 19 квітня 2023 року, складеного судовим експертом Романяк А.М. по заяві ОСОБА_2 убачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля Mercedes-Benz E200 д.н.з. НОМЕР_2 станом на момент ДТП 28.01.2022 становить 44 725 грн 86 коп. Вартість матеріального збитку з технічної точки зору заподіяного власнику автомобіля Mercedes-Benz E200 д.н.з. НОМЕР_2 станом на момент ДТП 28.01.2022 становить 20 796 грн 02 коп.

З урахуванням стягнутої судом зі страховика суми страхового відшкодування у розмірі 20 796 грн 02 коп., сума, яка підлягає стягненню з винуватця складає 23 929 грн 84 коп. (44 725,86-20796,02).

Суд першої інстанції, проаналізувавши висновок експерта, який не спростований відповідачем, зокрема його дослідницьку частину та викладені у ньому висновки, дійшов вірного висновку, що з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром завданої шкоди і сумою стягнутого страхового відшкодування. Судом вірно встановлено обставини щодо наявності у винуватця деліктної відповідальності.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що реальний розмір збитків, заподіяних позивачці повністю покритий стягнутим судом страховим відшкодуванням. З тих самих підстав, колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо здійснення судом довільного поділу сум страхової виплати (відшкодування) між двома відповідача, адже таке передбачено законом.

Також для відшкодування шкоди, завданої власнику внаслідок пошкодження його майна не обов`язково, щоб ним, на момент звернення до суду з позовом були фактично понесені витрати (з наданням відповідних доказів) на відновлення пошкодженого майна.

При вирішенні цих позовних вимог, судом першої інстанції вірно застосовані положення статей 1192 та 1194 ЦК України, зокрема з урахування висновків, викладених постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 752/16797/14-ц, на які міститься посилання в апеляційній скарзі.

З огляду на те, що рішення суду СК «Мега-Гарант» в апеляційному порядку не оскаржується, доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не позбавлена можливості звернутися з вимогою до господарського суду про виплату їй страхового відшкодування страховиком, який перебуває у стадії припинення, колегія суддів не аналізує.

Щодо висновку експерта.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 102 ЦПК України).

За змістом частин першої та сьомої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Відповідно до частини сьомої статті 102 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

В постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №523/2420/16-ц (провадження № 61-20696св19) зазначено, що згідно з частинами першою, п`ятою та шостою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Можливість складання висновку за зверненням учасника справи передбачена з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності відповідними змінами до ЦПК України.

В постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №372/1862/17 (провадження № 61-10937св19) наведено правовий висновок про те, що:

«Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, підставою для проведення експертизи у цивільному, господарському та адміністративному судочинствах є ухвала суду про призначення експертизи або договір з експертом чи експертною установою, укладений на замовлення учасника справи. Відповідно до статті 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб. Відповідно до статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Таким чином, законодавством передбачена можливість проведення експертизи не тільки за ухвалою суду, а і на замовлення учасника справи».

В постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №523/7567/20 (провадження № 61-18501св20) зазначено, що:

«судова експертиза - це експертиза проведена експертом (фахівцем) щодо дослідження процесів, явищ, предметів тощо, які є або будуть предметом судового розгляду, а не тільки експертиза, яка призначена судом».

У справі, що переглядається:

- страховик хоча і направив свого представника (працівника або експерта) до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, проте доказів визначення розміру збитків як потерпілому, так і в подальшому до суду, не надав;

- відтак, потерпілий вправі був самостійно звернутися, в тому числі перед зверненням до суду, до судового експерта, яким на його замовлення було виготовлено висновок, що підтверджується договором № 3103_М/23 на проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 31 березня 2023 року (а.с. 21) та актом виконаних робіт від 19 квітня 2023 року (а.с. 22);

- у висновку експерта № 516/23 від 19 квітня 2023 року зазначено, що такий підготовлено для подання до суду, а також те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України (а.с. 14);

- відповідач ОСОБА_1 до суду першої інстанції із заявами про неприйняття такого висновку до розгляду, з огляду на наявність підстав для відводу експерта, визнання його необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності або з клопотанням про призначення судової експертизи, не зверталась.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач в силу частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надав доказів на противагу поданому позивачем висновку експерта, не спростував визначений розмір матеріального збитку, отже не довів, що такий визначено невірно, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неналежності та недопустимості такого доказу як висновок експерта та вірного визначення у цьому висновку розміру матеріальних збитків, завданих позивачу.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відтак, виходячи з принципу обґрунтованості розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих послуг, значенням справи для сторони, а також відсутності обґрунтованого клопотання відповідача про зменшення розмір цих витрат, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідачів на корить позивача заявлених витрат на професійну правничу допомогу у рівних частинах.

Касаційний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанови Верховного Суду від: 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23, 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), 23 листопада 2023 року у справі № 466/725/20 (провадження № 61-5870св22).

З огляду на вказаний принцип, враховуючи, що згідно з правилом розподілу витрат на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог щодо кожного із співвідповідачів, а за обставинами цієї справи сума витрат на правничу допомогу, яка мала бути стягнута з відповідача ОСОБА_1 є більшою від суми, стягнутої оскаржуваним рішенням, колегія судів на убачає підстав для зміни рішення суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Отже, доводи апеляційної скарги з цього питання, які є також не обґрунтовані, не можуть давати суду апеляційної інстанції підстав щодо невірного вирішення питання щодо розподілу судових витрат судом першої інстанції.

Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме про те, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, підстави для здійснення розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич