ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 369/3393/21

провадження № 61-12914св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - Державна іпотечна установа,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скрицької Надії Анатоліївни на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 січня 2022 року у складі судді Янченка А. В. та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

1. У березні 2021 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

2. Позовна заява мотивована тим, що 24 травня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 46-07-Ип/23, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 35 000,00 доларів США зі сплатою 9,82 % річних строком до 23 травня 2022 року. Відповідно до додаткової угоди від 05 січня 2009 року № 4 збільшено розмір кредиту до 75 000,00 доларів США та змінено проценти на 9 % річних. В подальшому сторони неодноразово змінювали умови кредитування, зокрема 01 квітня 2014 року погоджено, що

з 01 травня 2015 року розмір процентів збільшено до 14 % річних.

3. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 24 травня 2007 року, 12 вересня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договори поруки (з подальшими змінами), за умовами яких останні зобов`язалися відповідати перед кредитором за виконання боржником в повному обсязі боргових зобов`язань, що випливають із основного кредитного договору.

4. Також повернення кредиту було забезпечене іпотечним договором

від 24 травня 2007 року (з подальшими змінами), укладеним між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , предметом іпотеки за яким є квартира АДРЕСА_1 .

5. 11 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» передав Державній іпотечній установі всі права вимоги за вищевказаним кредитним договором, іпотечним договором та договорами поруки.

6. Посилаючись на неналежне виконання умов кредитного договору та наявність кредитного боргу, Державна іпотечна установа просила стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 617 554,31 грн, з яких: основна сума боргу - 444 919,44 грн; прострочені відсотки за користування кредитом - 172 634,87 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

7. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 12 січня 2022 року позов задоволено повністю. Солідарно стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Державної іпотечної установи 444 919,44 грн основного боргу, 172 634,87 грн прострочених відсотків за користування кредитом, а всього 617 554,31 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

8. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, а саме порушенням зобов`язань щодо сплати чергових щомісячних платежів на погашення кредиту та відсотків, утворилась заборгованість, яку слід стягнути з позичальника та поручителів у солідарному порядку у заявленому позивачем розмірі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

9. Постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скрицької Н. А. задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині порядку стягнення з відповідачів заборгованості змінено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість в розмірі 617 554,31 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 444 919,44 грн; заборгованості за простроченими відсотками - 172 634,87 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість в розмірі 617 554,31 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 444 919,44 грн; заборгованості за простроченими відсотками - 172 634,87 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Державної іпотечної установи заборгованість в розмірі 617 554,31 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 444 919,44 грн; заборгованості за простроченими відсотками - 172 634,87 грн.

У решті рішення суду залишено без змін.

10. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, проте враховуючи, що предметом спору є різні самостійні договори поруки, дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині порядку стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, оскільки ані нормами закону, ані умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів за окремими договорами поруки.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

11. У серпні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Скрицької Н. А. на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року.

12. Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

13. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат

Скрицька Н. А., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

14. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц та постановах Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 219/7462/15-ц, від 22 вересня 2021 року у справі

№ 295/9265/19, від 15 березня 2023 року у справі № 754/16506/17, від 14 травня 2021 року у справі № 753/16782/15, від 04 серпня 2021 року у справі

№ 207/857/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

15. Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібраних у справі доказів, встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

16. Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно визначено розмір заборгованості за тілом кредиту, оскільки станом на 17 вересня 2015 року розмір боргу становив 805 735,31 грн, до 15 листопада 2016 року ОСОБА_1 сплатила 442 422,07 грн, а тому сума боргу становить 363 313,24 грн, а не 444 919,44 грн, як вказував позивач. При цьому з розрахунку, наданого позивачем, не зрозуміло, який курс гривні щодо долара США взятий ним за основу для здійснення розрахунку заборгованості щодо основного боргу та станом на яку саме дату взятий цей курс.

17. Вважає, що суди не врахували квитанції про сплату заборгованості

від 12 жовтня 2015 року на суму 3 224,43 грн та від 02 грудня 2015 року на суму 3 576,23 грн. Як наслідок, не правильним є розрахунок не лише розміру основної заборгованості, але і розрахунок розміру заборгованості процентів, оскільки вони є взаємозалежними.

18. Також зазначає, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий позивачем, не є належним доказом дійсного розміру заборгованості відповідачки як щодо суми основного боргу, так і суми прострочених відсотків за користування кредитом, оскільки він не є випискою по рахунку позичальниці (із зазначенням щомісячного нарахування по всіх видах заборгованості та з урахуванням здійснених відповідачем платежів), складений позивачем без зазначення джерела відповідної інформації та суперечить іншим матеріалам справи, зокрема квитанціям, наданим відповідачкою. Водночас, ані позовна заява, ані доданий до неї розрахунок заборгованості не містить прив`язки до еквіваленту в іноземній валюті.

19. Крім того вказує, що апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині порядку стягнення заборгованості, не врахував, що сума, яка підлягала стягненню, підлягала поділу на загальну кількість поручителів.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

20. У жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу, в якому вона просила задовольнити касаційну скаргу, рішення судів попередніх інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на аналогічні доводи, викладені в касаційній скарзі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 травня 2007 року між товариство ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 46-07-Ип/23 (далі - кредитний договір), з подальшими змінами до нього, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, поворотності, платності кредитні ресурси в сумі 35 000,00 доларів США з оплатою по відсотковій ставці 9,82 процентів річних, строком до 23 травня 2023 року.

22. Повернення кредиту забезпечене іпотечним договором від 24 травня

2007 року (з подальшими змінами), укладеним між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , предметом іпотеки за яким є квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

23. В забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним кредитним договором, 24 травня 2007 року та 12 вересня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договори поруки № 46-07-П1/23, № 46-07-П2/23, № 46-07-П3/23.

24. У період з 2007 року по 2014 роки між сторонами неодноразово укладалися додаткові угоди до кредитного договору, іпотечного договору та договорів поруки.

25. Так, згідно з додатковою угодою від 12 вересня 2008 року № 3 до кредитного договору, укладеною між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , сторони погодили, що банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 81 000,00 доларів США зі сплатою 9 % процентів річних.

26. Додатковою угодою від 05 січня 2009 року № 4 сторони погодили зміну кредитного ліміту до 75 000,00 доларів США, розмір процентів не змінився.

27. 01 квітня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та

ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 8, відповідно до умов якої змінено розмір процентів за користування кредитними коштами: з 01 травня 2015 року

по 23 травня 2022 року - 14 % річних; до 30 квітня 2015 року ануїтетні платежі встановлені у розмірі 689,83 доларів США щомісячно, з 01 травня 2015 року

по 23 травня 2022 року - 718,84 доларів США.

28. Відповідні зміни були внесені до договорів поруки.

29. 11 лютого 2015 року Державна іпотечна установа та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уклали договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрований в реєстрі за № 616, згідно з умовами якого первісний кредитор відступив, а новий набув всі права вимоги за договором (кредитами, іпотеки, поруки), зокрема тими, що були укладені з відповідачами.

30. Відповідно до розрахунку заборгованості Білохи ( ОСОБА_1 ) перед АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором від 24 травня 2007 року

№ 46-07-Ип/23 станом на 17 вересня 2015 року у боржника наявна заборгованість в сумі 36 973,01 доларів США (еквівалент в гривнях 805 735,31 грн).

31. Згідно з довідкою про стан заборгованості за кредитним договором

від 24 травня 2007 року № 46-07-Ип/23 і відповідними розрахунками у відповідачів перед позивачем наявна заборгованість за період з 17 вересня 2015 року

по 29 січня 2021 року на загальну суму 617 554,31 грн, у тому числі: основний борг - 444 919,44 грн, прострочені відсотки - 172 634,87 грн.

32. 10 лютого 2021 року відповідачам направлені досудові вимоги про дострокове повернення кредиту та процентів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

33. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених упункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

34. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

35. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

36. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

37. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

38. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

39. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

40. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

41. Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, яка не змінена апеляційним судом, та постанова апеляційного суду є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

42. Відповідно до положень статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

43. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

44. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

45. Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

46. Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

47. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

48. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

49. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

50. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

51. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

52. Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим

на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким встановлено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

53. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

54. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком, що ОСОБА_1 неналежним чином виконала свої зобов`язання за кредитним договором, а

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зобов`язалися солідарно відповідати за невиконання її кредитних зобов`язань, у зв`язку із чим наявні підстави для стягнення з відповідачів суми основного боргу в розмірі 444 919,44 грн та нараховані відсотки у розмірі 172 634,87 грн.

55. При цьому апеляційним судом правильно враховано, що предметом спору у цій справі є різні самостійні договори поруки.

56. Ураховуючи викладене, а також те, що ані нормами закону, ані умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів за окремими договорами поруки, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами статті 554 ЦК України відсутні, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення порядку стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів, оскільки такий їх обов`язок є солідарним тільки з позичальником.

57. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий позивачем, не є належним доказом дійсного розміру заборгованості, виходячи з наступного.

58. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

59. Апеляційним судом належним чином перевірено наданий позивачем розрахунок заборгованості та вмотивовано відхилено доводи відповідача про те, що заборгованість ОСОБА_1 в дійсності становить 363 313,24 грн у зв`язку зі сплатою нею за період з 17 вересня 2015 року по 15 листопада 2016 року 442 422,07 грн, оскільки такі повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_1 сплачено 360 815,88 грн, які включали в себе і розмір відсотків, що свідчить про належний розрахунок суми заборгованості за тілом кредиту. Скаржником такий розрахунок не спростовано.

60. Також правильно відхилено й доводи відповідача щодо неврахування сум погашення кредиту згідно квитанцій від 12 жовтня 2015 року на суму 3 224,43 грн та від 02 грудня 2015 року на суму 3 576,23 грн, оскільки відомості про відповідні суми відображені у розрахунку заборгованості (суми отриманих платежів). При цьому скаржником не надано відповідного контррозрахунку розміру заборгованості.

61. Посилання відповідачів на незрозумілість курсу валют, за яким позивач здійснив розрахунок валютного боргу, також відхилено судом апеляційної інстанції, оскільки сума боргу відповідала офіційному валютному курсу НБУ станом

на 17 вересня 2015 року.

62. Отже, аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, яким апеляційний суд надав належну оцінку, та які не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині визначення розміру заборгованості.

63. Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі

№ 296/10217/15-ц та постановах Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 219/7462/15-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 295/9265/19, від 15 березня 2023 року у справі

№ 754/16506/17, від 14 травня 2021 року у справі № 753/16782/15, від 04 серпня 2021 року у справі № 207/857/15-ц, на які посилався заявник у касаційній скарзі.

64. Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

65. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження

№ 14-446цс18).

66. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

67. Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

68. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині, яка не змінена апеляційним судом, та постанову апеляційного суду - без змін, тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скрицької Надії Анатоліївнизалишити без задоволення.

2. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 12 січня 2022 року в частині, яка не змінена постановою апеляційного суду, та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:Н. Ю. Сакара
О. В. Білоконь
О. М. Осіян