ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/623/22 Головуючий суддя І інстанції Музиченко В. О.
Провадження № 22-ц/818/174/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовними вимогами до ОСОБА_2 в якому просить стягнути з відповідача борг у розмірі 12000 доларів США, індекс інфляції та 3 % річних у розмірі 54255,99 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що 29.09.2015 року до нього з метою отримати грошові кошти у борг звернулась відповідач ОСОБА_2 , яка домовилась з ним про отримання певної суми грошових коштів у борг та на підтвердження наміру надала особисто написану розписку, згідно якої вона зобов`язалась оформити письмовий договір застави у нотаріуса з 06 по 10 жовтня 2015 року. Крім того, в забезпечення виконання нею цих боргових зобов`язань, вона запропонувала надати у заставу свій автомобіль. Після написання розписки, 07.10.2015 року, вони з відповідачкою в присутності свідків, уклали письмовий договір фактично про позику, який за обопільною домовленістю назвали як договір застави, так як в його тексті було визначено про заставне майно та умови розпорядження ним. Відповідно до умов договору він передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12000 доларів США з датою повернення позики до 01.09.2016 року. В зв`язку з чим просить стягнути з ОСОБА_2 зазначену суму, три відсотки річних на суму боргу та 3 % річних у розмірі 54255,99 грн., відшкодувати судові витрати.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 31 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що підписана сторонами письмова форма договору з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми.

Вказує, що було прописано сума боргу, строк її видачі, а також забезпечення за нею, якою він не скористався. Договір був підписано п`ятьма окремими людьми.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідача та її представника, розглянула справу за відсутності позивача, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, який не з`явився у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції своє рішення мотивував наступним.

З наданого позивачем договору застави від 07 жовтня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 надає ОСОБА_2 позику у сумі 12000 доларів США, яку остання зобов`язується повернути до 01 вересня 2016 року.

Наданий договір не містить в собі відображення факту передачі позивачем грошових коштів відповідачу в борг, не зазначено факту отримання відповідачем грошей в борг від позивача. Одне лише зобов`язання повернути позивачу кошти не встановлює, що вони виникли у наслідок саме боргових зобов`язань. Крім того, договір позики або розписка про отримання грошових коштів сторонами не укладалось. Також судом не можуть бути прийняті до уваги твердження позивача, що за спільною домовленістю між ним та відповідачем договір позики вони назвали як «договір застави», оскільки це суперечить нормам Цивільного кодексу України.

Отже, з огляду на зміст договору застави від 07.10.2015 року, суд прийшов до висновку про відсутність між сторонами будь-яких грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики, інших доказів на підтвердження факту укладання договору позики позивачем не надано та судом не встановлено, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі дванадцять тисяч доларів США відсутні.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні основної вимоги, а вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних та процентів за користування позикою є похідними які не можуть існувати окремо від основної вимоги, суд відмовив у задоволенні решти зазначених вимог.

В укладеному між сторонами договорі застави було визначено строк повернення коштів (01.09.2016 року), тому перебіг позовної давності починається саме з дати порушення виконання зобов`язання. Таким чином позивачем пропущено строк звернення до суду з відповідним позовом.

Проте суд прийшов до висновку про відмову у позові через необґрунтованість останнього

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Судом першої інстанції встановлено,07.10.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір застави, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 надає ОСОБА_2 позику в сумі 12000 доларів США, який ОСОБА_2 зобов`язується повернути 01.09.2016 року. В забезпечення своїх зобов`язань ОСОБА_2 передає в заставу автомобіль марки Citroen C-Elysee, 2014 року випуску, білого кольору, об`єм двигуна 1560 куб. см, реєстраційний номер НОМЕР_1 . За угодою сторін на момент укладення договору загальна вартість предмета застави становить 264000 грн. Предмет застави лишається у користуванні заставодавця. За умови невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо повернення займу до вказаного у договорі терміну ОСОБА_1 має право направити свої вимоги щодо повернення грошових коштів на предмет застави.

28.09.2015 року ОСОБА_2 написано розписку, що вона зобов`язується оформити договір займу нотаріально з 06 по 10 жовтня 2015 року.

31.07.2018 року ОСОБА_1 надсилав ОСОБА_2 вимогу про виплату боргу у сумі 12000 доларів США. У вимозі не вказано адресу ОСОБА_2 , не надано доказів її направлення та вручення або невручення боржнику.

15.12.2021 року ОСОБА_1 надсилав ОСОБА_2 на адресу АДРЕСА_1 вимогу про виплату боргу у сумі 12000 доларів США.

До вимоги додано квитанцію ПАТ «Укрпошта» від 02.08.2018 р. про направлення ОСОБА_2 рекомендованого листа адреса з претензією про сплату боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16-ц зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року № 755/9283/15-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до частини третьої статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так з наданого позивачем договору застави від 07 жовтня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 надає ОСОБА_2 позику у сумі 12000 доларів США, яку остання зобов`язується повернути до 01 вересня 2016 року.

Однак згаданий договір не містить відомостей про фактичне отримання відповідачем від позивача грошових коштів в борг, тому за змістом вказаної норми п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України реальний договір позики вважається таким, що не є укладений, внаслідок чого за недоведеності у письмовій формі підтвердження факту отримання відповідачкою грошової суми у борг зобов`язання повернути позивачу кошти у неї не виникло. Наведені з цього приводу висновки суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, доводами скарги не спростовані.

Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За клопотанням позивача в судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які підтвердили факт передавання коштів у борг. Суд відповідно до вказаної норми ст. 218 ЦК України правильно не взяв до уваги показання свідків, оскільки факт укладення обов`язкового у таких випадках письмового договору не може підтверджується показаннями свідків, тому такі докази є неналежними.

За недоведеності укладення договору позики дійсно відсутні підстави для з`ясування питання щодо спливу позовної давності.

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), Велика Палата дійшла висновку, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Інші доводи скарги висновків суду про недоведеність позову, які належним чином вмотивовані та ґрунтуються на дослідженні аргументів сторін, які мають юридичне значення в межах предмету позову, наявних у справі доказів, відповідають нормам цивільного процесуального та матеріального права, - також не спростовують.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність у даному випадку будь-яких грошових зобов`язань, які випливають із договору позики, інших доказів на підтвердження факту укладання договору позики позивачем не надано та судом не встановлено, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі дванадцять тисяч доларів США відсутні.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 31 липня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді - І.В.Бурлака

Ю.М.Мальований