ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/2111/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2024 р.

Петриківський районний суд Дніпропетровської області

у складі головуючого судді Соловйова І.М.,

за участі секретаря судового засідання Столяренко Н.П.,

розглянувши в селищі Петриківка у підготовчому засіданні в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

27.10.2023 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати за позивачем право особистої приватної власності на житловий будинок, який розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,0794 га, кадастровий номер: 122375600:02:007:0903, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ).

Позовна заява обґрунтовується тим, що 11.10.2013 вона уклала шлюб з відповідачем, від шлюбу спільних дітей не мають. Останні чотири роки спільно не проживають, у зв`язку з чим 18.10.2023 подали заяву про розірвання шлюбу. Враховуючи, поточні обставини та вкрай складну ситуацію в країні, пов`язаною з війною, позивачкою прийнято рішення щодо виїзду за кордон на постійне місце проживання, тому виникла необхідність у продажі даного будинку. Звернувшись до органів нотаріату, їй було повідомлено, що на вчинення правочину необхідна згода чоловіка, так як майно, набуте в період перебування у шлюбі. Так, дійсно, за період перебування у шлюбі з відповідачем нею було набуто у власність спірний будинок, але це майно є її особистою приватною власністю збудований за власні кошти. Відповідач ні фізично, ні матеріально, не допомагав, зовсім не брав участі ні у будівництві будинку, ні у благоустрою присадибної ділянки, ні у витратах на утримання будинку; жодних вкладень будь-яких власних заощаджень в процесі будівництва не здійснював, наголошуючи, що не хоче вкладати свої власні кошти в моє особисте майно: тим паче, зареєстрованим в даному будинку ніколи не був.

Ухвалою суду від 01.11.2023 позовну заяву залишено без руху, яку позивач виконала 03.11.2023.

Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 06.12.2023 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

30.01.2024 відповідач через канцелярію суду подав заяву про визнання позову, просив подальший розгляд здійснювати у його відсутність.

Правом на відзив відповідач не скористався.

30.01.2024 позивач також надала заяву, згідно якої, оскільки відповідачем подана заява про визнання позову просила прийняти рішення про задоволення позову у підготовчому судовому засіданні. Подальший розгляд справи здійснювати за її відсутності.

Згідно частини третьої статті 211 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК України) учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

За змістом ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 видане Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області актовий запис № 582, позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем, який розірвано 18.10.2023 Дніпровським відділом РАЦС у місті Кам`янське.

Право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за позивачкою, державним реєстратором, ОСОБА_3 , згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 305280261 від 19.07.2022, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020; номер запису про право власності:47362541.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом вказаної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначила позивач, спірний будинок не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю, оскільки:

1. Будівництво житлового будинку було розпочато нею, ще до шлюбу;

2. Житловий будинок був побудований на земельній ділянці, право власності на яку набуто нею згідно Договору дарування земельної ділянки, яка відповідно п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України (далі СК України) є її особистою приватною власністю;

3. Житловий будинок був побудований виключно за її особисті кошти, а відповідно є майном, набутим за кошти, які належали мені особисто, що згідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю;

4. Джерелом походження коштів, за рахунок яких було побудовано житловий будинок є грошові кошти, отримані за рахунок продажу її власного житла, право власності на яке було набуто нею до шлюбу та внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яке відповідно п. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю;

5. Право власності на житловий будинок було зареєстровано вже після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем та відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

6. Відповідач зовсім не брав участі ні у будівництві будинку, ні у благоустрою присадибної ділянки, ні у витратах на його утримання; жодних вкладень будь-яких власних заощаджень в процесі будівництва не здійснював, що ще раз вказує на відсутність спільної участі та допомоги.

В підтвердження своїх вимог позивач до позовної заяви та окремої заяви надала письмові докази.

Як зазначено вище, 30.01.2024 відповідач через канцелярію суду подав заяву про визнання позову, зазначивши, що з вимогами позивача погоджується повністю і просить їх задовольнити.

Фундаментальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, принципи диспозитивності, змагальності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом (п. 1 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Загальними положеннями ЦПК України передбачено право учасника справи розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, у п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України зазначено про право відповідача визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Як вбачається з матеріалів справи, заяву про визнання позову подано безпосередньо відповідачем до канцелярії суду.

Підстав для не прийняття визнання відповідачем позову не встановлено. Так само, судом не встановлено обставин, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, враховуючи подану відповідачем заяву про визнання позову, суд вважає, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю позивача, а тому є визначені законом підстави для задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат.

При поданні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3351,15 грн.

Враховуючи вимоги стаття 142 ЦПК України, а саме: у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, оскільки відповідач визнав позов, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 1675,57 грн.

Інших витрат сторонами не заявлялися.

Керуючись статтями 4, 12, 81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020), який розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,0794 га, кадастровий номер: 122375600:02:007:0903, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ).

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 1675 (тисяча шістсот сімдесят п`ять) грн 57 коп., що становить 50 відсотків сплаченого судового збору за квитанцією 9738-0375-3819-4486 дата оплати 2023-10-27.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 ; фактично проживає АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 30.01.2024.

Суддя І. М. Соловйов