Провадження № 2/760/2841/24
Справа № 754/1062/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» /далі - АТ «КБ «ПриватБанк»/ (; юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) до ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

24.01.2022 до Деснянського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 15.11.2021, за підписом представника позивача - Балагурак В.В. (діє на підставі довіреності), в якій ставиться питання про стягнення з відповідача:

- заборгованість за період 02.11.2018 по 02.11.2021 у розмірі 1 794,83 [долар США], що за курсом 26,29 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.11.2021 складає 47 192,00 грн, за кредитним договором № К2Н0АЕ01705123 від 12.08.2005, яка складається з наступного: 1 794,83 [долар США] - 3 % річних від простроченої суми;

- судові витрати.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25.01.2022 справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.

17.05.2022 вказана справа надійшла до Солом`янського районного суду міста Києва з супровідним листом Деснянського районного суду міста Києва від 05.05.2022.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18.05.2022 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

Обґрунтування позову

В обґрунтування позову, зокрема, вказується, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 12.08.2005 року уклали кредитний договір № К2Н0АЕ01705123 (далі - Договір), згідно умов якого договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 69 294.00 [Долар США] на термін до 11.08.2010, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

При цьому, в позові зазначається, що відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Як стверджує позивач, він свої зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору.

В свою чергу, зі слів позивача, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № К2Н0АЕ01705123. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав.

Позивач наполягає, що у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач за період 02.11.2018 по 02.11.2021 має заборгованість - 1 794,83 [Долар США], яка складається з наступного: 1 794,83 [Долар США] - 3 % річних від простроченої суми.

Щодо правової позиції відповідача

Станом на день винесення рішення відзив на позовну заяву не надійшов.

При цьому матеріали справи містять рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з якого вбачається що відповідач отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі, яка направлялась судом разом з копією позову та доданих до нього документів, 06.08.2023 (а.с. 36).

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Разом з тим, суд враховує, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.08.2005 між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К2Н0АЕ01705123 (далі - Кредитний договір), за змістом якого Банк зобов`язався надати Позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 11.08.2010 включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 69 294,00 доларів США на наступні цілі: купівля автомобіля у сумі 50 000,00 доларів США та на сплату страхових платежів у сумі 19 294,00 доларів США, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,88% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговуванні у розмірі 0,34% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11 даного договору (а.с. 8-9).

За змістом розрахунку заборгованості за договором № К2Н0АЕ01705123 від 12.08.2005 станом на 02.11.2021 (а.с. 4-5):

-загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 19 924,40 USD;

-в т.ч. залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом - 19 924,40 USD;

-загальний залишок заборгованості за процентами - 73 635,79 USD;

-в т.ч. залишок за простроченими процентами - 73 635,79 USD;

-заборгованість за простроченою комісією - 2 420,00 USD;

-погашено пені в т.ч. списано - 38 735,45 USD;

-загальна сума нарахованої пені - 272 636,65 USD;

-всього заборгованість за кредитом - 368 616,84 USD.

Як вбачається з розрахунку суми 3% річних - 1 794,83 USD (47 192,00 грн), про стягнення якої, ставиться питання у позові, при обрахунку такої суми позивач виходив з суми основної заборгованості у розмірі 19 924,40 USD, періоду прострочення зобов`язання з 02.11.2018 по 02.11.2021 (1 097 днів) та курсу валют станом на 02.11.2021 - 26,29 грн (а.с. 6).

Також, позивачем до матеріалів позову долучено:

- копію ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 26.11.2015 у справі Справа № 754/15514/15-ц, якою позовну заяву публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості повернуто позивачу (а.с. 3);

- роздруківку курсу валют (а.с. 7);

- копію паспорта відповідача (а.с. 10);

- відомості з Єдиного державного реєстру підприємств та організації України щодо АТ «КБ «ПриватБанк» (а.с. 11, 14);

- копію банківської ліцензії № 22 від 05.10.2011 (а.с. 13);

- витяг з статуту АТ «КБ «ПриватБанк» (а.с. 15-16).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до ст.. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) /ст. 610 ЦК України/.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тлумачення ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі.

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в ч. 1 ст. 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами.

Відповідні висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.12.2023 у справі № 752/4079/16-ц (провадження № 61-7168св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) вказано, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

У постанові Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 361/4822/18 (провадження № 61-12756св19) зазначено, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з позичальника інфляційних втрат дійшов правильного висновку, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору є грошові кошти в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

У постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 130/2604/18 (провадження № 61-19817св19) вказано, що суд апеляційної інстанції, стягуючи з позичальника інфляційні втрати, не врахував, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, а тому передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Отже, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та дійшов помилкового висновку про можливість стягнення інфляційних втрат. Посилання позивача у відзиві на те, що суд апеляційної інстанції стягнув заборгованість за кредитом станом на дату відправлення ним вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, а тому він має право на інфляційні втрати, нараховані після дати відправлення вимоги є необґрунтованими, оскільки можливість стягнення інфляційних втрат залежить від вираження валюти у самому договорі, а не від стягнення судом кредиту відповідно до обмінного курсу гривні на відповідну дату.

Указаний підхід щодо неможливості стягнення інфляційних втрат за укладеними кредитними договорами, предметом яких виступали грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, з огляду на те, що втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції були відновленні еквівалентом іноземної валюти, є усталеним у практиці Верховного Суду (див. також постанови Верховного Суду від 11.03.2021 у справі № 540/974/15 (провадження № 61-9133св19), від 02.06.2021 у справі № 204/5296/15 (провадження № 61-12110св19), від 21.07.2021 у справі № 310/9979/15 (провадження № 61-11782св20).

Суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин наведені висновки Верховного Суду, як релевантні до обставин справи, оскільки предметом укладеного між сторонами Кредитного договору є грошові кошти з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, а тому передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати не підлягають стягненню, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції були відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таким чином, правових підстав для задоволення позовних вимог не вбачається, а тому судові витрати позивача у справі покладаються на нього ж.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич