Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/4729/23
Провадження №: 2/332/185/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Погрібної О.М., при секретарі судового засідання Паніній Л.Д., представника позивача адвоката Заруднього І.В., представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м.Запоріжжя цивільну справу за позовом адвоката Заруднього Ігоря Вікторовича в інтересах ОСОБА_2 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги при звільненні, пені за несвоєчасно виплачені суми, інфляційних втрат з урахуванням трьох процентів річних та компенсації втрати частини матеріальної допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати,

встановив:

Представник ОСОБА_2 адвокат Зарудній І.В. звернувся до суду із позовом (уточненим, остання редакція від 19.12.2023) до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення коштів, передбачених договором про виплату матеріальної допомоги, відповідно до якого просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_2 грошову одноразову допомогу у розмірі 123937,76 грн, а також пеню за несвоєчасно виплачені суми, інфляційні втрати з урахуванням трьох процентів річних, компенсацію втрати частини матеріальної допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати, а також понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 протягом 26 років працював в Дніпровському регіональному структурному підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та був звільнений 09.06.2020 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до наказу по особовому складу № 260/о.

12 червня 2020 року на виконання умов колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками було укладено договір № 26 між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та працівником підприємства ОСОБА_2 про виплату матеріальної допомоги за Колективним договором.

Відповідно до п 1.1. договору підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п.6.25.2 Колективного договору між адміністрацією підприємства та профспілками.

Відповідно до п.2.2. договору посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги становить 19245,00 гривень, стаж безперервної роботи на підприємстві становить 26 років, датою звільнення працівника є 12.06.2020.

Відповідно до п.2.3. договору розмір матеріальної допомоги 384900 гривень, що становить 20 посадових окладів працівника.

Відповідно до п.3.1. підприємство виплачує працівнику матеріальну допомогу у наступному порядку:

-1 посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії цього Договору;

- залишок суми матеріальної допомоги - по 1 (одному) посадовому окладу кожні 2 місяці, які починають відліковуватися з 12-го місяця з дати підписання цього Договору до повної виплати.

На виконання умов даного договору підприємством сплачено лише частину передбаченої Договором допомоги.

Відповідно до умов договору підприємством повинні були здійснені наступні виплати 07.04.2022 на суму 15492,22 гривень, 07.06.2022 на суму 15492,22 гривень, на суму 15492,22 гривень, 07.10.2022 на суму 15492,22 гривень, на суму 15492,22 гривень, 07.02.2023 на суму 15492,22 гривень, на суму 15492,22 гривень, 07.06.2023 на суму 15492,22 гривень, але такі виплати матеріальної допомоги на рахунок позивача не надходили. Таким чином на даний момент підприємство не виплатило позивачу матеріальну допомогу в загальному розмірі 123 937,76 гривень чим порушило умови вище зазначеного договору.

Відповідно до п.4.1, Договору у разі невиплати матеріальної допомоги у строки передбачені п.3.1. цього Договору, підприємство сплачує працівнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день затримки починаючи з 11 робочого дня. Таким чином пеня за кожний невиплачений розмір матеріальної допомоги 15492,22 гривень нараховується з 21,04.22, 21.06.22, 22.08.22, 21.10.22, 21.12.22, 21.02.23, 21.04.23, 21.06.23. Облікова ставка НБУ на 2022 рік становить до 03.06.2022 10% річних, з 03.06.2022 по 28.07.2023 - 25% річних, а з 28.07.2023 по теперішній час 22% річних. Відповідно до доданого до позову розрахунку пені загальний розмір пені становить 19224,82 гривні. Відповідно до п. 4.2. Договору при порушенні Підприємством умов договору сума матеріальної допомоги та нарахована пеня можуть стягуватися працівником у судовому порядку. Крім того вважає, що внаслідок порушення відповідачем грошового зобов`язання позивач має право на отримання суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Відповідно до розрахунку, доданого до позову, загальний розмір інфляційних втрат: урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми становить 10140,09 грн, де 7654,52 грн становлять інфляційні втрати та 2485,37 - три проценти річних від простроченої суми. Так як заборгованість з матеріальної допомоги, станом на день подання позовної заяви, відповідачем не виплачена, до виплати також підлягає і сума компенсації втрати частини матеріальної допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари й тарифи на послуги, згідно ЗУ № 2050-ІІ1 «Про компенсацію» та постанови КМУ від 21.02.2001 № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». Відповідно до доданого до позову розрахунку (Розрахунок компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати) розмір суми компенсації становить 5 439,31 гривень.

Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі тастягнути з відповідача заборгованість з матеріальної допомоги в розмірі 123 937,76 гривень; пеню в розмірі 19 224,82 гривні; інфляційні нарахування з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, що згідно зі ст. 625 ЦК України становить 10 140,09 гривень; суму компенсації втрати частини матеріальної допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 5 439,31 гривень, а також судові витрати.

Ухвалою судді від 29.08.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Представником відповідача надані відзив та додаткові пояснення, відповідно до яких позивач не визнає позов та заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на те, що відповідач сплатив позивачу 5 виплат по 19245,00 гривень, в загальному розмірі 77461,10 грн. У зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, які полягають у військових діях, закритті повітряного простору над Україною та забороною авіасполучень, Наказом ДП «Украерорух» №141 від 30 березня 2022 року було призупинено дію окремих положень Колективного договору на підставі ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану». З метою регулювання порядку виплати заборгованості ДП «Украерорух» направило ОСОБА_2 додаткову угоду щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги, якою запропонувало позивачу призупинити виконання умов договору до моменту скасування військового стану в Україні. Однак позивач ухилився від отримання та підписання цієї додаткової угоди. Тому відсутні підстави як для стягнення одноразової грошової допомоги, так і пені, інфляційних втрат, суми компенсації втрати частини матеріальної допомоги за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, ДП «Украерорух» заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Тому представник просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 який про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача адвокат Зарудній І.В. в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_1 , в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві та додаткових поясненнях.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч.1 ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально - економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно вимог ч.2 ст. 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема : нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.

За змістом ч.1 ст.14 Закону України «Про колективні договори» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Встановлено, що ОСОБА_2 працював в Дніпровському регіональному структурному підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

09.06.2020 ОСОБА_2 був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується наказом по особовому складу № 260/о від 09.06.2020.

12 червня 2020 року на виконання умов колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками було укладено договір № 26 між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та працівником підприємства ОСОБА_2 про виплату матеріальної допомоги за Колективним договором.

Відповідно до п.1. договору підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п.6.25.2 Колективного договору між адміністрацією підприємства та профспілками.

Відповідно до п.2.2. договору посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги становить 19245,00 гривень, стаж безперервної роботи на підприємстві становить 26 років, датою звільнення працівника є 12.06.2020.

Відповідно до п.2.3. договору розмір матеріальної допомоги 384900 гривень, що становить 20 посадових окладів працівника.

Відповідно до п.3.1. підприємство виплачує працівнику матеріальну допомогу у наступному порядку:

-1 посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії цього Договору;

- залишок суми матеріальної допомоги - по 1 (одному) посадовому окладу кожні 2 місяці, які починають відліковуватися з 12-го місяця з дати підписання цього Договору до повної виплати.

На виконання умов даного договору 23.06.2020 на рахунок позивача надійшло від відповідача 15492,22 гривні - перший платіж матеріальна допомога за червень 2020; 05.08.2021 надійшла матеріальна допомога за серпень 2021 в розмірі 15492,22 гривень; 06.10.2021 надійшла матеріальна допомога за вересень 2021 в розмірі 15492,22 гривень; 06.12.2021 надійшла матеріальна допомога за листопад 2021 в розмірі 15492,22 гривень; 07.02.2022 надійшла матеріальна допомога за лютий 2022 в розмірі 15492,22 гривень, на загальну суму 77461,10 гривень.

Наведене, в силу вимог ст.ст.81, 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки визнається і не заперечується сторонами.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За нормами ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 10, ч. 1, 3ст. 13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно положень ч.1ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Наведене також узгоджується з п.3.1 Колективного договору укладеного між адміністрацією Украерорух та профспілками (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015- 2020 років, в редакції від 20.05.2020) де зазначено, що положення даного договору поширюються на всіх найманих працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілок.

Суд звертає увагу на те, що вищезазначений Колективний договір на момент звільнення позивача був чинним та не зазнавав скасування, змін або зупинення в частині соціальних виплат при звільненні працівників. Доказів протилежного суду сторонами не надано.

Відтак, колективний договір в даній редакції був чинним на момент звільнення позивача та всі його норми були чинними і для ОСОБА_2 . Доказів протилежного суду сторонами не надано.

Згідно зі ст.9 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

У п. 6.25.1 - 6.25.2 Колективного договору розділу 6 «Соціальні гарантії, пільги та компенсації» вказано, що на підприємстві діє Програма соціального захисту (Додаток 19). У випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги.

Пунктом 6.25.2. Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками (в редакції на день звільнення Позивача) (далі - Колективний договір) визначено - для працівників, які досягли пенсійного віку і звільняються з підприємства у з в`язку з виходом на пенсію у 2020році до 15.06.2020 року, та таких, хто вже звільнився з підприємства у зв 'язку з виходом на пенсію у 2020 році, та при звільненні не отримали матеріальну допомогу, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі:

-при стажі безперервної роботи на Підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом;

-за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік.

В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів.

Згідно з п.14.1 колективного договору усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів Украероруху (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком 26 до цього договору.

Станом на день звернення ОСОБА_2 до суду з позовом (уточненим), з урахуванням строків настання кожного із чергових платежів, відповідач не виплатив матеріальну допомогу, строки по виплаті якої настали, а саме: до 30.04.2022 на суму 15492,22 гривень, 30.064.2022 на суму 15492,22 гривень, 31.08.2022 на суму 15492,22 гривень, 31.10.2022 на суму 15492,22 гривень, 31.12.2022 на суму 15492,22 гривень, 28.02.2023 на суму 15492,22 гривень, 30.04.2023 на суму 15492,22 гривень, 30.06.2023 на суму 15492,22 гривень, в загальному розмірі 123 937,76 гривень.

Наказом Украероруху №141 від 30 березня 2022 року було призупинено дію окремих положень колективного договору з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів та їх окремих підпунктів 5.1-5.4, 5.4.1, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 колективного договору, додатків 2-7, 9 до колективного договору.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач направляв на адресу позивача додаткову угоду № 1 до договору № 26 від 12.06.2020, яким, через наявність форс мажорних обставин, пропонував позивачу змінити умови основного договору щодо порядку та строків виплати матеріальної допомоги, але доказів, що позивач отримав додаткову угоду, зокрема у відділенні зв`язку Укрпошта, відсутні. Наведене, в свою чергу, унеможливлює укладення додаткової угоди щодо зміни істотних умов основного договору.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що правовідносини, що виникли на підставі означеного договору про виплату матеріальної допомоги за вищезазначеним колективним договором, є суто цивільно-правовими.

Спірні правовідносини регулюються главою 47 «Поняття зобов`язання. Сторони у зобов`язанні», главою 48 «Виконання зобов`язання», главою 51 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» розділу І «Загальні положення про зобов`язання» та главою 52 «Поняття та умови договору», главою 53 «Укладення, зміна і розірвання договору» розділу ІІ «Загальні положення про договір» книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

У зв`язку з тим, що на них не поширюється ні Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану», ні колективний договір, суд критично оцінює послання представника відповідача на настання форс-мажорних обставин, адже згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються судом доводи відповідача, що на спірні правовідносини розповсюджується дія листа ТПП України «Про підтвердження форс-мажорних обставин» від 28 лютого 2022 року, копія якого наявна в матеріалах справи, оскільки на підтвердження обставин непереборної сили відповідач не надав сертифікат ТПП України, яким могли б бути підтверджені ці обставини, при цьому суд допускає, що у відповідача, як і у більшості господарюючих суб`єктів на території України внаслідок військової агресії рф, погіршився фінансовий стан порівняно з іншими звітними періодами, але це не є підставою для звільнення від виконання зобов`язань, в тому числі за чинним колективним договором.

Дійсно, Торгово-промислова палата України у своєму листі від 28 лютого 2022 вказала, що: «…засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Разом із тим, ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання.

Частиною першою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом 7 днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Належним підтвердженням відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» є сертифікат ТПП України про настання форс-мажорних обставин, який в матеріалах справи відсутній і відповідачем не надано доказів звернення до ТПП України для отримання відповідного сертифікату.

Таким чином, лист ТПП України не є сертифікатом у розумінні наведеного положення Закону, та разом з тим, не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини.

У постанові Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/9258/20 суд послався на раніше сформульований у цілій низці своїх постанов висновок, відповідно до якого: засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП України та уповноважені нею регіональні ТПП; форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання - саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору, отже, навіть у разі наявності сертифікату ТПП України про форс-мажор суд оцінюватиме цей доказ у сукупності з іншими.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 922/2394/21 також зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

З огляду на викладене, суд висновує, що з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_2 належить стягнути матеріальну допомогу у розмірі 123937,76 гривень.

Щодо стягнення пені, то судом встановлено, що ДП «Украерорух» порушило строки виплати позивачу матеріальної допомоги, не виплативши ОСОБА_2 вчасно матеріальну допомогу у розмірі 123937,76 гривень.

На підставі ч.1 ст.549 ЦК України та п.4.1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором позивач має право на отримання пені в розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день затримки починаючи з 11 робочого дня. Всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України відповідач не подала жодного доказу на підтвердження того, що у період часу з 16.06.2022 до 17.07.2023 ДП «Украерорух» було позбавлено можливості виконати зобов`язання за вказаним договором. Зокрема, виключно посилання на військові дії беззаперечно не свідчать про неможливість виконання відповідачем зобов`язань за вказаним договором та не звільняють його від цивільно-правової відповідальності. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі №922/854/21, від 31 серпня 2022 року в справі №910/15264/21. У будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання не виконане саме у зв`язку з воєнними діями. Як роз`яснив Верховний Суд в постановах від 19 серпня 2022 року у справі №908/2287/17, від 21 вересня 2022 року у справі №911/589/21, від 4 жовтня 2022 року у справі №927/25/21, визнання сертифіката Торгово-промислової палати України беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу. Так, згідно з ч.1 ст.141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Однак в матеріалах цивільної справи відсутній сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Тому у ДП «Украерорух» виник обов`язок сплатити позивачу пеню. Суд погоджується наданим представником позивача розрахунком, відповідно до якого пеня за кожний невиплачений розмір матеріальної допомоги 15492,22 гривень нараховується з 16.05.22 - в розмірі 3859,48 грн, з 15.07.22 - в розмірі 3859,48 грн, з 15.09.2022-в розмірі 3530,53 грн., з 15.11.2022-в розмірі 2883,26 грн, з 16.01.2023 - в розмірі 2225,36 грн, з 15.03.2023 -в розмірі 1609,92 грн, з 15.05.2023 - в розмірі 962,55 грн, з 17.07.2023 - в розмірі 294,14 грн. Облікова ставка НБУ на 2022 рік становить до 03.06.2022 10% річних, з 03.06.2022 по 28.07.2023 -25% річних, а з 28.07.2023 по теперішній час 22 річних. Враховуючи викладене, загальний розмір пені становить 19224,82 гривні.

Крім того, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України у відповідача виникло зобов`язання сплатити позивачу суму інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд, перевіривши надані позивачем розрахунки,погоджується з ним, враховує, що ці розрахунки відповідачем не спростовані та вважає за можливе стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 7654,52 гривень та 2485,37 гривень - три проценти річних від простроченої суми, в загальному розмірі інфляційних втрат, з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми - 10 140,09 гривень.

Щодо заявленої Позивачем вимоги про стягнення компенсації втрати частини матеріальної допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 5439,31 гривні, суд враховує наступне.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо (стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати»).

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо.

Таким чином, компенсації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру.

У зв`язку з вищенаведеним відсутні будь-які підстави для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини невиплаченої матеріальної допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати, у зв`язку з тим, що спірні виплати позивачу носили разовий характер, а отже не підлягають індексації в розумінні чинного законодавства України.

Статтею 1 закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-111 унормовано, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Частиною 2 статті 2 закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Статтею 10 КЗпП України визначено, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач за вимогою про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги при звільненні був звільнений від сплати судового збору та сплатив судовий збір за іншими вимогами в розмірі 1073,60 грн, тому у порядку ст.141ЦПК України з відповідача слід стягнути суму судового збору 1073,60 грн у дохід держави та стягнути суму судового збору 1073,60 грн на користь позивача.

Представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Заруднім І.В. заявлено про стягнення з відповідача відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн.

Представник ДП «Украерорух» в судовому засіданні, а також у відзиві та додаткових поясненнях проти задоволення стягнення з відповідача відшкодування витрат на правничу допомогу заперечував.

Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження витрат на правничу допомогу заявником подано:

- договір № 17/3 про надання правової допомоги від 21.04.2023;

- розрахунок витрат на правову допомогу, відповідно до якого згідно з договором № 17/3 про надання правової допомоги від 21.04.2023 на складання та подання адміністративного позову про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії витрачено 4 години та вартість послуг становить 7500 грн, правове супроводження справи щодо визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії становить 7500 грн.

- квитанцію про оплату послуг за надання правової допомоги на загальну суму 15000,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу частково відповідає критеріям співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, а тому приходить до висновку про відшкодування із відповідача на користь позивача витрат на правничу допомого у розмірі 5000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 11-13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позові вимоги адвоката Заруднього Ігоря Вікторовича в інтересах ОСОБА_2 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги при звільненні, пені за несвоєчасно виплачені суми, інфляційних втрат з урахуванням трьох процентів річних та компенсації втрати частини матеріальної допомоги у зв`язку з порушенням строків її виплати - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху на користь ОСОБА_2 заборгованість по виплаті матеріальної допомоги, яка передбачена договором № 26 про виплату матеріальної допомоги за Колективним договором від 12 червня 2020 року, а саме заборгованість з матеріальної допомоги в розмірі 123937,76 гривень (сто двадцять три тисячі дев`ятсот тридцять сім гривень 76 копійок).

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху на користь ОСОБА_2 пеню за несвоєчасно виплачені суми, що становить 19224,82 гривні (дев`ятнадцять тисяч двісті двадцять чотири гривні 82 копійки).

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми згідно зі ст.625 ЦК України, що становить 10140,09 гривень (десять тисяч сто сорок гривень 09 копійок).

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1073,60 гривень (одну тисячу сімдесят три гривні 60 копійок).

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України судовий збір на користь держави в сумі 1073,60 гривень (одну тисячу сімдесят три гривні 60 копійок).

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень (п`ять тисяч гривень 00 коп).

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи http://court.gov.ua/fair.

Повний текст судового рішення складений 20.09.2024.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .

Представник позивача: адвокат Зарудній Ігор Вікторович, рнокпп НОМЕР_2 .

Відповідач: Державне підприємство обслуговування повітряного руху України, , зареєстроване місце знаходження: а/115, аеропорт, м.Бориспіль-1 Київська область; e-mail: .

Представник відповідача: ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_3 .

Суддя: О.М.Погрібна