РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2024 р. м.Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Губської Я.В.,

при секретарі Мордухович К.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 третя особа- Акціонерне товариство «ОТП Банк» (м. Київ, вул. Жилянська б. 43) про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

08.12.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 1775968,13 грн за кредитним договором № ML -701/663/2007 від 13.07.2007, відповідно до ст.ст.526, 610,615,629 ЦК України.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 20.12.2021 даний позов залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 24.01.2022 відкрито загальне позовне провадження у зазначеній справі та призначено до розгляду у підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 29.03.2023 закрито підготовче провадження у зазначеній справі, призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 13.07.2007 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ML -701/663/2007 за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 53 645,90 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у строки, передбачені Кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 13 липня 2007 року між сторонами укладено Договір іпотеки № PCL-701/663/2007, предметом якого є будинок АДРЕСА_3 .

01.04.2021 між первісним кредитором АТ «ОТП-Банк»(правонаступник ЗАТ «ОТП Банк») та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КАРТОЧКА ПЛЮС» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до ОСОБА_2 відступлено шляхом продажу права вимоги за кредитним договором № ML -701/663/2007 від 13.07.2007, право вимоги за договором іпотеки № PCL-701/663/2007 від 13.07.2007, посвідченим ПН ХМНО Васіковою Л.Є. за р.№7122. Позивач зазначає, що починаючи з 01.04.2021 він є новим кредитором ОСОБА_1 , станом на цю дату гривневий еквівалент заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № ML -701/663/2007 від 13.07.2007 становив 2076568,13 грн. Згідно зі звітом про оцінку майна від 22.09.2021, вартісна оцінка предмету іпотеки будинок АДРЕСА_3 , на який було звернуто стягнення з метою задоволення прав новим кредитором становить 300600 грн. Таким чином, різниця між сумою заборгованості за кредитним договором та вартістю предмета іпотеки, на яку було звернуто стягнення становить 1775968,13 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

В судове засідання позивач не з`явився, 30.01.2024 до суду представник позивача подав клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник відповідача направив на адресу суду клопотання про долучення до справи рішення суду у справі №640/11030/16-ц, в якій також просить розглянути справу за його відсутності, в задоволенні позову просить відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.

Судом в становлено, що 13 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником прав якого є ПАТ «ОТП Банк» укладений Кредитний Договір № ML -701/663/2007, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 53 645,90 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у строки, передбачені Кредитним договором.(а.с.10-14)

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 13 липня 2007 року між сторонами укладено Договір іпотеки № PCL-701/663/2007, предметом якого є будинок АДРЕСА_3 . (а.с.15-17)

Вартість предмета іпотеки, згідно звіту про оцінку майна №220921-1, виконаного на замовлення позивача ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_3 визначена у розмірі 300 600 грн.(а.с.23-28)

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2016 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML -701/663/2007 від 13 липня 2007 року в розмірі 54 123, 02 доларів США що за офіційним курсом НБУ станом на 29.04.2016 рік складає 1 363 170, 95 грн. та судовий збір у розмірі 20 447,56 грн. На виконання рішення суду 16 травня 2017 року видано виконавчі листи, за якими приватним виконавцем Кудряшовим Д.В. 23 серпня 2018 року відкриті виконавчі провадження № 570762253 та № АСВП: 57076369. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02 липня 2021 року замінено стягувача ПАТ «ОТП БАНК», у виконавчих провадженнях № АСВП: 570762253, № АСВП: 57076369 на ОСОБА_1 .

01.04.2021 між первісним кредитором АТ «ОТП-Банк»(правонаступник ЗАТ «ОТП Банк») та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КАРТОЧКА ПЛЮС» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до ОСОБА_2 відступлено шляхом продажу права вимоги за кредитним договором № ML -701/663/2007 від 13.07.2007, право вимоги за договором іпотеки № PCL-701/663/2007 від 13.07.2007, посвідченим ПН ХМНО Васіковою Л.Є. за р.№7122. Позивач зазначає, що починаючи з 01.04.2021 він є новим кредитором ОСОБА_1 , станом на цю дату гривневий еквівалент заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № ML -701/663/2007 від 13.07.2007 становив 2076568,13 грн.(а.с.18-19)

Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 01.04.2021 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КАРТОЧКА ПЛЮС» відступило ОСОБА_1 право вимоги за кредитним договором № ML -701/663/2007 від 13.07.2007, та за договором іпотеки № PCL-701/663/2007 від 13.07.2007.(а.с.20-22)

За представленими до суду доказами, 06 жовтня 2021 року на підставі договору іпотеки від 13 липня 2007 року право власності на будинок АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_1 в позасудовому порядку.(а.с.29)

Позивач, в обґрунтування вимог позову посилається, що належне йому право вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги за кредитним договором № ML-701/663/2007 від 13.07.2007 до ОСОБА_2 за відрахуванням вартості предмета іпотеки, яку він підрахував за звітом про оцінку майна "220921-1, виконаного на замовлення ФОП ОСОБА_3 , складає 1 363 170, 95 грн., яку і просить стягнути з відповідача.

Суд зазначає, що самостійно розрахований позивачем еквівалент в гривнях розміру заборгованості з переведенням суми боргу в доларах США на момент укладення договору про відступлення(01.04.2021) та відрахування суми за здійсненою на його замовлення оцінкою предмета іпотеки на дату 22.09.2021, що відрізняється від оцінки на дату звернення стягнення (06 жовтня 2021 року) є сумнівним та не підтвердженим жодними належними доказами.

Відповідач в обґрунтування своєї позиції, щодо заперечень проти позовних вимог посилається на постанову Харківського апеляційного суду від 04.05.2023, що набрала законної сили, якою визнано виконавчі листи по справі №640/11030/16-ц за кредитним договором № ML-701/663/2007 від 13.07.2007 до ОСОБА_2 такими, що не підлягають виконанню.

Згідно висновків, які викладені в цій постанові суду від 04.05.2023 року, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов*язання післ звернення стягнення та стгувати різницю між сумою зобов*язання та вартістю предмета іпотеки. Також апеляційний суд зазанчає, що внаслідок завершення позасудвоого врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки зобов*язання ОСОБА_4 за кредитним договором від 13.07.2007 року припинилися в цілому, в тому числі в непогашеній за рахунок іпотечного майна частині, а тому судова колегія вважає, що стягувач не може вимагати виконання боржником основного зобов8язання після звенрнення стягнення на предмет іпотеки, за відсутності застереження щодо відступу від положень ст. 36 Закону України "Про іпотеку", та наявні підстави для визнання виконавчого листа №640/11030/16-ц, виданого 16 травня 2017 року Київським районним судом м. Харкова таким, що не підлягає виокнанню.

Вказана постанова Харківського апеляційного суду від 04.05.2023 по справі №640/11030/16-ц набрала законної сили, ухвалою від 08.08.2023 у відкритті касаційного провадження відмовлено.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено загальні умови виконання зобов`язання. Згаданою нормою встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином.

Натомість положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

Частиною 5 статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року (далі - Закон № 2478-VII), визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:

- боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя;

- боржником - юридичною особою або фізичною особою-підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто частина 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції Закону № 2478-VII фактично - частина 5 статті 36 Закону України «Про іпотеку») є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17 та застосовуються судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. Разом з тим частина 1 статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина 4 статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого права обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина 3 статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина 4 статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.

Ухвалюючи рішення в даній справі судом враховано, що постановою Харківського апеляційного суду по справі №640/11030/16-ц від 04.05.2023, що набрала законної сили, визнано виконавчі листи по справі №640/11030/16-ц за кредитним договором № ML-701/663/2007 від 13.07.2007 до ОСОБА_2 такими, що не підлягають виконанню.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Таким чином, посилання на наявність чинного зобов`язання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підтверджена позивачем протягом розгляду справи та спростована наданими представником відповідача доказами, що не викликають сумнівів.

Оскільки внаслідок завершення позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки зобов`язання ОСОБА_4 за кредитним договором від 13 липня 2007 року припинилися в цілому, в тому числі в непогашеній за рахунок іпотечного майна частині, суд вважає, що стягувач не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення на предмет іпотеки, за відсутності застереження щодо відступу від положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» та за наявності рішення суду, що набрало законної сили, про визнання виконавчого листа № 640/11030/16-ц, виданого 16 травня 2017 року Київським районним судом міста Харкова таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, дослідивши усі надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, як необґрунтований та безпідставний.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 133, 141, 258, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 третя особа- Акціонерне товариство «ОТП Банк» (м. Київ, вул. Жилянська б. 43) про стягнення заборгованості- вімовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя : Я. В. Губська