Справа № 454/1072/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

06 вересня 2024 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Веремчук О. А. ,

за участю секретаря Баран О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Сокаля в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного Підприємства "Львіввугілля" про відшкодування моральної шкоди-,,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 подав позов до Державного Підприємства "Львіввугілля" про відшкодування моральної шкоди з наступних підстав :

син позивача , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 працював гірником очисного забою підземним п`ятого розряду ВП «Шахта «Червоноградська» ДП «Львіввугілля» з 08 квітня 2002 року по 29 липня 2020 року і припинив роботу у зв`язку зі смертю. Обставини нещасного випадку. 28 липня 2020 року після 18:00 год. син позивача на велосипеді поїхав на шахту на роботу в третю зміну (початок зміни о 20 год. - закінчення зміни о 02 год. 29.07.2020 року) і після роботи до дому не повернувся. Як позивачу стало відомо, по приїзду на шахту син пройшов медичний огляд, отримав допуск до роботи, спілкувався з працівниками шахти, знаходився в нарядній дільниці МДГО та РВР, заходив та перебував у відділенні чистого одягу робочої лазні на другому поверсі адміністративно-побутового комбінату шахти, переодягнувся у спецодяг, розмовляв з працівниками дільниці про виданий наряд та стан справ на дільниці і коли вони відійшли від сина о 19 год. 40 хв., він зойкнув впав на бетонну підлогу, каска злетіла з його голови і він вдарився потилицею до бетонного покриття підлоги лазні. Йому почали надавати першу медичну допомогу і привели до свідомості. По приїзду гірничих рятувальників, сина доставили в приймальне відділення Червоноградської міської лікарні, де йому ставало все гірше і його перевели в реанімаційне відділення , приблизно о 23 год. провели операцію, після чого син перебував у комі, не прийшовши до свідомості, він 29.07.2020 року о 10 год. 25 хв. помер. Згідно висновку судово-медичної експертизи, смерть сина настала внаслідок черепномозкової травми у вигляді перелому кісток черепа з крововиливом під оболонки і в речовину головного мозку, що призвело до стиснення головного мозку, які могли утворитися при житті, від дії твердих тупих предметів, відноситься до тяжкого тілесного ушкодження і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Згідно висновку комісії з розслідування цього нещасного випадку від 24.09.2020 року прийнято рішення визнати даний нещасний випадок із смертельним наслідком таким, що не пов`язаний з виробництвом. Позивач не погодився з таким висновком і відповідно до вимог «Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві», затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 17.04.2019 року № 337 (далі Порядок), пункт 58 абз. 5, позивач звернувся до Державної служби з питань праці України про невідповідність дійсним обставинам та незаконність висновку комісії з розслідування нещасного випадку від 24.09.2020 року та призначити повторне спецрозслідування нещасного випадку з сином. Позивача заява була задоволена, призначено повторне спецрозслідування цього нещасного випадку, акт попереднього спеціального розслідування від 24.09.2020 року за формою Н-1/НП визнано недійсним, однак висновком спецрозслідування від 26.04.2021 року знову прийнято рішення визнати даний нещасний випадок із смертельним наслідком таким, що не пов`язаний з виробництвом, у відповідності до пункту 53 Порядку, в зв`язку з відсутністю обставин передбачених підпунктами 1,7 пункту 52 Порядку, складається акт за формою Н-1/НП. У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Львіввугілля», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання недійсним акту спеціального розслідування нещасного випадку від 26 квітня 2021 року та визнання нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 10 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання недійсним акту спеціального розслідування нещасного випадку від 26 квітня 2021 року та визнання нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом - відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 22 червня 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 23 серпня 2023 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним акт спеціального розслідування нещасного випадку від 26 квітня 2021 року. Визнано нещасний випадок, що стався 28 липня 2020 року о 19 год 40 хв. на відокремленому підрозділі «Шахта «Червоноградська» ДП «Львіввугілля» з ОСОБА_2 , пов`язаним з виробництвом. Вирішено питання розподілу судових витрат. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зазначені в матеріалах спеціального розслідування відомості відповідають підпунктам 2, 3 пункту 52 Порядку 337 і є обставинами, за яких нещасний випадок з ОСОБА_2 , що мав місце 28 липня 2020 року о 19 год 40 хв. на території ВП «Шахта «Червоноградська» ДП «Львівугілля», повинен бути визнаним пов`язаним з виробництвом. В матеріалах справи відсутні докази того, що загальне захворювання ОСОБА_2 стало причиною його падіння на тверду поверхню та отримання ним тяжких тілесних ушкоджень, що призвело до смерті. Відсутність впливу на ОСОБА_2 небезпечного виробничого фактора чи середовища при настанні з ним нещасного випадку 28 липня 2020 року у приміщенні ВП «Шахта «Червоноградська» ДП «Львівугілля» не є підставою визнання такого, що не пов`язаний з виробництвом. Постановою Верховного Суду від 13 грудня 2023 року провадження № 61-11890св23 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовлено. Касаційні скарги представника Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - Страхоцької Ольги Ярославівни та представника Головного управління Держпраці у Львівській області - Карпюка Романа Миколайовича залишено без задоволення. Постанову Львівського апеляційного суду від 22 червня 2023 року залишено без змін. Смерть людини, неминуче завдає моральних страждань близьким родичам, що ґрунтується на загальних людських засадах, що не потребує доведення жодними додатковими доказами. У зв`язку з смертю сина позивачу заподіяна моральна шкода, яка проявилася та триває на даний час у наступному. Позивач до дня смерті сина проживав разом з ним та перебував на його утриманні, син не був одружений та не мав дітей, допомагав йому матеріально, по господарству (оскільки вони проживали в селі) був моральною також моєю підтримкою, невдовзі мав вийти на пенсію, отримувати страхові виплати у зв`язку з ушкодженням здоров`я, і він вірив, що до кінця свого життя разом з сином буде в матеріальному сенсі забезпечений, а в моральному, оскільки на день смерті сина йому вже виповнилося 70 років і він теж буде спокійно доживати віку. Позивач давно пенсіонер, доходи сина були постійним та основним засобом для мого джерелом засобів до існування, на час смерті сина він не працював. Встановити ціну людського життя, повернути сина неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може мати) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи, адже немає мабцть нічого страшнішого у житті, коли живі батьки хоронять своїх дітей, які мали бути у їхній старості опорою, підтримкою (матеріальною та моральною). Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Втрата сина назавжди позбавила позивача його любові, уваги та піклування. Він був головним годувальником в сім`ї. Його загибель призвела до порушення нормальних життєвих та сімейних зв`язків. Позивач відчуває розпач та моральні страждання, пов`язані із втратою найближчої людини, відчуває себе одинокою, у своєму віці він сподівався на щасливу спільну старість зі своїм сином та взаємну турботу до кінця життя. Зараз це стало неможливим. На день смерті сину було вього лише 37 років, він був молодого віку, і попереду у нього мало бути щасливе життя, а у мене спокійна старість. Моральна шкода виразилась у порушенні нормальних життєвих зв`язків позивача через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, порушенні сну, позивач став агресивним, подавленим та депресивним. Душевний біль та горе неможливо передати словами. Позивач втратив душевний спокій, весь час перебуває у стані постійного напруження та стресу, порушено його нормальні життєві зв`язки, він змушений докладати значних зусиль для організації свого життя, смерть сина, горе та втрата викликає реакцію замикання від оточуючого середовища, зниження настрою, порушення сну. Розмір моральної шкоди не може бути точно обчислений чи вирахуваний, оскільки життя людини є безцінним. Однак має враховуватись загально встановлена в нашій державі практика компенсації членам сім`ї загиблих осіб. Зокрема, нашою державою встановлений орієнтовний розмір компенсації членам родини у разі загибелі особи при виконанні своїх професійних обов`язків. Така сума Державою встановлена у розмірі 15 000 000, 00 грн. Отже, Держава вважає, що саме 15 мільйонів гривень є тією сумою, яка може хоча б приблизно компенсувати членам родин загибель їх близьких родичів. Відтак, заподіяну моральну шкоду оцінюю в розмірі 2 000 000 (два мільйони) гривень.

Позивач подав заяву , що позов підтримує та просить позов задоволити.

Представник відповідача відзиву не подав .

Дослідивши письмові докази по справі суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав:

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 38 Гірничого закону України до обов`язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі.

Стаття 1168 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарнопобутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, що передбачено ч. З ст. 153 КЗпП України. Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Частиною третьою ст. 13 Закону України «Про охорону праці» на роботодавця покладено безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За правилами, передбаченими ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частина 2 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; Частина 4 статті 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 24.10.2012 року у справі №6-123цс12 та постанові від 13.11.2013 року у справі №6- 120цс13 у спорах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю члена сім`ї працівника в результаті отриманого ним на виробництві професійного захворювання, а також про відшкодування моральної шкоди членам сім`ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, відшкодування моральної шкоди членам сім`ї працівника в таких випадках здійснюється відповідно до положень ст. 1167, ч.2 ст. 1168 ЦК України, а не за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). В постанові КЦС ВС від 3 серпня 2022 року у справі № 607/11755/20 Суд узяв до уваги, що позивачі зазнали душевних страждань у зв`язку зі смертю сина; втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню; позивачі позбавлені можливості матеріальної та моральної підтримки сина в подальшому своєму житті та в старості; відновити попередній стан життя позивачів неможливо. Тож КЦС ВС погодився зі встановленим розміром моральної шкоди на користь позивачів - по 700 тис. грн кожному. Звертаю увагу суду також на правило заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) в контексті справ про відшкодування моральної шкоди. КЦС ВС застосував це правило в постанові від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21. Воно означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, якщо порівняти з тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18та розділом IV цього Кодексу. Відповідно до статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків. Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України. Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту). Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Отже, з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом», тобто суми відшкодування моральної шкоди підлягають оподаткуванню. Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку. Таким чином податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, зокрема, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Правовий висновок про те, що до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку не включається суми відшкодування шкоди, завданої платнику податку внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю, викладено також у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 227/130/14-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 264/5681/17, від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20, від 25 січня 2023 року у справі №598/438/21. З урахуванням викладеного, сума, що визначена судом, не підлягає оподаткуванню.

В статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є діючою в Україні, встановлено, що високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом. Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Отже, зобов`язання України перед своїми громадянами щодо права на життя, до якого у контексті Конституції України входить і право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника (ст. 46 Конституції України), мають Документ сформований в системі «Електронний суд» 20.03.2024 10 виконуватися у повному обсязі, право Позивача на соціальний захист, а саме - отримання грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди як членом сім`ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань. Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України. Факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з втратою батька завдає душевних та психологічних страждань, позивачка позбавлена можливості спілкування з рідною близькою людиною, що тягне за собою порушення її нормальних життєвих зв`язків та докладання з її боку додаткових зусиль для організації свого життя. Смерть рідної людини - це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково та стягнути з відповідача в користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, завданої смертю внаслідок нещасного випадку на виробництві, без відрахування (стягнення) податків та інших обов`язкових платежів, оскільки суд узяв до уваги, що позивач зазнав душевних страждань у зв`язку зі смертю сина; втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню; позивач позбавлений можливості матеріальної та моральної підтримки сина в подальшому своєму житті та в старості; відновити попередній стан життя позивача неможливо. Обставини встановлені судом в судовому засіданні підтверджуються зібраними доказами по справі , що наявні в справі та досліджені судом.

Також слід стягнути з відповідача судовий збір в користь держави.

Повний текст рішення виготовлено судом 16.09.2024 року.

Керуючись ст.ст.5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265, 280, 282 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задоволити частково. Стягнути з Державного підприємства "Львіввугілля"в користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі

1 000 000 (один мільйон) гривень, завданої смертю внаслідок нещасного випадку на

виробництві, без відрахування (стягнення) податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного Підприємства "Львіввугілля" судовий збір в користь держави в розмірі 10 000 грн.

Заява про перегляд заочного рішення суду може бути подана до суду , що його виніс протягом 30 днів з дня отримання копії рішення суду.

Головуючий: О. А. Веремчук