н/п 2/490/134/2024 Справа № 490/7941/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі - Романової К.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, треті особи - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Центральний ВДВС у м.Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) старший державний виконавець Кірток А.А.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, третіх осіб, в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №8687, вчинений 04.10.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 962 806,94 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав наступне.

27.09.2021 року позивачу із застосунку «ДІЯ» стало відомо, що він є боржником у виконавчому провадженні НОМЕР_6, що перебуває на виконанні у Центральному ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса). 3 матеріалів АСВП вбачається, що на виконанні у головного державного викция Центрального ВДВС у м. Миколаєві ПМУМІЮ (м. Одеса) Кірток А.А. перебуває. ВП з прокония виконавчого напису №№8687 від 04.10.2016 року вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованості в розмірі 962 806,94 грн, що утворилася внаслідок невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №NKA0AU00220643 від 14.08.2007 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» за яким залишок заборгованості за кредитом складає: 5 467,16 дол.США, залишок заборгованості за відсотками - 11 704, 54 дол.США, комісія 428,40 дол.США, пеня 21130,24 дол. США, нотаріальні послуги 1700 грн. А ні копії кредитного договору, а ні виписки з рахунку Клієнта із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою про непогашення заборгованості, а ні первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашения (квитанції, платіжні доручения, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), а ні письмових повідомлень про наявність заборгованості за Кредитним договором у Клієнта з відміткою про отримання або будь-яких інших документів, які б могли свідчити про безспірність суми заборгованості позивача перед АТ КБ «ПриватБанк», та були надані нотаріусу для вчинення вказаного виконавчого напису нотаріусом, матеріали АСВП не містять.

Позивач вказує, що відповідно до рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 06.06.2013 року, на погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приват Банк» за кредитним договором №NKA0AU00220643 від 14.08 2021 року стягнуто 11 472, 05 доларів США, що еквівалентно 91546, 96 грн, постановлено звернути стягнення на належний ОСОБА_1 автомобіль марки DAEWOO LANOS TF69Y 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , заставною вартістю 47935 грн, шляхом його продажу ПАТ КБ «Приват Банк» через укладення договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем. З цього часу жодних претензій щодо наявності непогашеної заборгованості позивач від Банку не отримував, звіту про ціну продажу автомобілю та перерахунок заборгованості після зарахування коштів, отриманих від продажу заставленого майна Банк також не надав. Тому ОСОБА_1 вважав свої зобов`язання за кредитним договором №NKA0AU00220643 від 14.08 2021 року перед АТ КБ «Приват Банк» виконаними в повному обсязі.

Разом з тим, позивач вказує, що враховуючи те, що позичальник допустив прострочення платежу за договором NKA0AU00220643 від 14.08.2021 року ще у 2010 році та Банку було відомо про порушення своїх прав, відлік загального строку позовної давності має починатися з дати складання сторонами Акту приймання автомобілю позичальника з 30.07.2010 року. Крім того, договором передбачений кінцевий термін повернення кредиту 13 серпня 2012 року, тобто договірний час настання права вимоги у Банку виникає саме з цієї дати.

Крім того, відповідач не направляв Позивачу жодних вимог про усунення порушень кредитного договору і доказів цього нотаріусу надати не міг. В самому виконавчому написі про існування вказаних вимог також не зазначено. З огляду на це, нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис

Позивач також вважає, що вказаний виконавчий напис підлягає скасуванню, оскільки на момент вчинення виконавчого напису нотаріусом вже існувало судове рішення, яке набрало законної сили.

Враховуючи викладені обставини, позивач вважає, що вищевказаний виконавчий напиc вчинений з численним порушенням законодавства, і є таким, що не підлягає виконанню, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2021 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. та отримана суддею 18.10.2021 року.

Ухвалою судді від 18.10.2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 10.01.2022 року.

Ухвалою суду від 18.10.2021 року заяву про забезпечення позову задоволено, зупинено стягнення на підставі виконавчого напису №8687, виданого 04.10.2016 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М.на підставі якого, 23.09.2021 року головним державним виконавцем Центрального відділу ДВС у місті Миколаєві ПМ УМЮ (м.Одеса) Кірток А.А., відкрито виконавче провадження НОМЕР_6 про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк»заборгованості у розмірі 962 806,94 грн - до набрання рішенням законної сили.

Ухвалою суду від 10.01.2022 року оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 04.04.2022 року, витребувано: у приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондар І.М., копію виконавчого напису №8687 від 04.10.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 а на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 962806,94 грн., а також копії документів, на підставі яких нотаріусом вчинено зазначений виконавчий напис; у Центрального ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса)копії матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_6, відкритого головним державним виконавцем Кірток А.А. на підставі виконавчого напису №8687, вчиненого 04.10.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості у розмірі 962806,94 грн; у АТ КБ "ПриватБанк" копії всіх документів на підставі яких, приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М., вчинено виконавчий напис №8687 від 04.10.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості у розмірі 962806,94 грн.

13.01.2022 року до суду від приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондар І.М. надійшов лист, в якому нотаріус повідомив, що надати належним чином засвідчені копії виконавчого напису та документів, на підставі яких його вчинено 04.01.2016 р. за р.№8687 не має можливості, оскільки згідно Акту від 05.01.2021 року, схваленого Протоколом засідання ЕК ПСМУ МЮ (м.Дніпро) 01.12.2021 року №12, про вилучення для знищення документів не внесених до Національного архівного фонду, копії виконавчих написів та документи, на підставі яких вони вчинені за 2016 рік було знищено.

Підготовче судове засідання 04.04.2022 року відкладено на 01.07.2022 р., в зв`язку з неявкою сторін.

13.04.2022 року від представника АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Закуренко Т.М. надійшла заява про застосування строку позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк на звернення до суду з даною позовною заявою з огляду на наступне.

04.10 2016 року було вчинено виконавчий напис про стягнення на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованості з ОСОБА_1 14.06.2017 р. було відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_7 державним виконавцем Центрального відділу ДВС міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області за заявою стягувача про примусове виконання виконавчого напису від 04.10.2016 р про стягнення заборгованості в розмірі 962806.94 грн. із ОСОБА_1 09.08.2017 р. була винесена постанова по зведеному ВП НОМЕР_8 (куди входило ВП НОМЕР_7) про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, зокрема було звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 в ПАТ «ТУРБОАТОМ». 13.10.2017 р. була винесена постанова ВП № НОМЕР_7 про арешт на все майно ОСОБА_1 що підлягає державній реєстрації у межах суми звернення стягнення, про що 13.10.2017 р. було внесено запис №22818453 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 .

Таким чином, відповідач вказує, що позивач з літа 2017 року почав отримувати дохід від ПАТ «ТУРБОАТОМ» в меншому розмірі через певні утримання частини його доходу на користь органу ДВС, а з осені 2017 р. щодо позивача було внесено до Реєстрів обтяження - арешт на все нерухоме майно. Отже, з серпня 2017 р. (з моменту винесения постанови ДВС про звернення стягнення на 20% доходів (Позивача) або з 13.10.2017 р. (дата внесення запису №22818453 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 ) Позивач міг довідатися про порушення своїх прав вчиненим виконавчим написом, а тому строки позовної давності для захисту прав ОСОБА_1 спливали максимум 13.10.2020 р. З позовом позивач звернувся до суду лише 08.10.2021 року тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови позивачу у задоволенні його позову до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" згідно з частинами 3,4 ст. 267 ЦК України.

Підготовчі судові засідання неодноразово відкладалися в зв`язку з неявкою сторін.

Ухвалою суду від 16.11.2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 16.01.2023 року.

28.11.2022 року до суду від Центрального ВДВС у м.Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса), на виконання вимог ухвали від 11.01.2022 року, надійшли копії матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_6.

Ухвалою суду від 16.01.2023 року судове засідання відкладено на 28.03.2023 року, витребувано від Центрального ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) матеріали виконавчого провадження НОМЕР_7, відкритого 14.06.2017 року держаним виконавцем Перник В.В. на підставі виконавчого напису №8687 від 04.10.2016 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» коштів у сумі 962806,94 грн.

В зв`язку з неявкою сторін судове засідання 28.03.2023 року відкладено на 30.05.2023 року.

31.03.2023 року від головного державного виконавця Центрального ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) Кірток А. надішов лист №21088, в якому, на виконання вимог ухвали від 16.01.2023 року, повідомив наступне.

14.06.2017 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_7. 27.11.2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, керуючись п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». Надати матеріали виконавчого провадження НОМЕР_7, відкритого14.06.2017 року немає можливості, оскільки виконавче провадження знищено згідно п.1,2 Рохділу ХІ «Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» у зв`язку з закінченням терміну його зберігання.

Ухвалою суду від 30.05.2023 року судове засідання відкладено на 19.07.2023 року, витребувано у Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області дані щодо реєстрації транспортного засобу, а саме: автомобіля марки Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску № шасі НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 ; у Центрального ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) інформацію чи звертався АТ КБ «Приватабнк» із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 06.06.2013 року у справі №784/2313/13, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості за кредитним договором.

На виконання вимог ухвали від 30.05.2023 року, Центральним ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) 09.06.2023 року направлено до суду лист, в якому повідомлено, що в ході моніторингу АСВП встановлено, що виконавчий документ №784/2313/13 від 06.06.2013 р. де боржником визначено ОСОБА_1 , стягувача АТ КБ «Приватбанк» до Центрального ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) станом на 08.06.2023 року не надходив, на виконанні не перебуває та не перебував.

20.06.2023 року, на виконання вимог ухвали від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області надійшли відомості, згідно Єдиного державного реєстру танспортних засобів, станом на 09.06.2023 року в табличному варіанті стосовно транспортного засобу Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску VIN- НОМЕР_2 .

Ухвалою суду від 19.07.2023 року судове засідання відкладено на 26.09.2023 року, витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» та Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області копію договору купівлі-продажу від 08.12.2021 року автомобіля марки Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску № шасі НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 .

13.09.2023 року, на виконання вимог ухвали від 19.07.2023 року, від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області надійшов лист №31/3271-14-2023 в якому повідомлено, що у розпорядженні Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області та його територіальних підрозділах відсутній витребуваний судом договір купівлі-продажу автомобіля. Крім того, вказано, що відповідно до ЄДРТЗ вказаний автомобіль 08.12.2021 року був перереєстрований на нового власника у ТСЦ МВС №7341 РСЦ ГСЦ МВС у Чернівецькій обл. на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2021 року №7457/21/000818 та договору комісії від 24.11.2021 року №7457/21/000818, укладених ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС».

Судові засідання 26.09.2023 року відкладено на 29.11.2023 року для повторного направлення ухвали суду від 19.07.2023 року для виконання АТ КБ «Приватбанк».

29.11.2023 року судове засідання відкладено на 13.02.2024 року у зв`язку з неявкою сторін.

Позивач до судового засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява його представника - адвоката Луконіної Н.В. про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини невки суду не повідомив, вимоги ухвали від 19.07.2023 року не виконав.

Треті особи до судового засідання не з`явиоися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, нотаріус Бондар М.І. надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Судом ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, яківідповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про витребування та передачу заставного майна та звернення стягнення на це майно задоволено частково. Звернуто стягнення на заставлене майно за договором застави від 14 серпня 2007 року - Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, № шасі НОМЕР_2 , тип транспортного засобу - легковий седан - В, державний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 , виданого РЕГ 1-го МРВ ДАІ м. Миколаїв ВДАІ УМВС України в Миколаївській області від 14 серпня 2007 року в сумі 11472,05 дол. США, що еквівалентно 91546 грн.96 коп., шляхом реалізації з прилюдних торгів з початковою ціною 47935 грн.00 коп.

06.06.2013 року апеляційним судом Миколаївської області у справі №784/2213/13 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.03.2013 року в частині вирішення вимоги про звернення стягнення на заставлене майно скасувано та постановленов цій частині нове рішення, за яким:.

На погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № NKA0AU00220643 від 14 серпня 2007 року у розмірі 11472.05 дол. США, що еквівалентно 91546 грн. 96 коп., з яких 7075.91 дол. США заборгованість за кредитом; 2689.85 дол. США заборгованість за процентами за користування кредитом; 314.16 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 1392.13 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, звернути стягнення на належний ОСОБА_1 на праві власності і переданим ним в заставу автомобіль марки Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, № шасі НОМЕР_2 , тип транспортного засобу - легковий седан - В, державний номер НОМЕР_1 , заставною вартістю 47935 грн. шляхом продажу названого автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» через укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Згідно наданої Центральним ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) інформації виконавчий документ, виданий на виконання судового рішення від 06.06.2013 р. у справі №784/2313/13 станом на 08.06.2023 року не надходив, на виконанні не перебуває та не перебував.

04.10.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. вчинено виконавчий напис за реєстраційним № 8687 про стягнення з ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 962 806,94 грн, які є його боргом за Кредитним договром № NKA0AU00220643 від 14.08.2007 року, укладеним між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк»

Запропоновано задовольнити вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі:

- Залишок заборгованості за кредитом - 5 467/16 дол.США;

- Залишок заборгованості за відсотками - 11 704,54 дол. США;

- Комісія - 428,40 дол. США;

- Пеня - 21 130,24 дол. США,

що всього становить 38 730,34 дол. США, що за курсом НБУ станом на 28.07.2016 року становить 961 106,94 грн,

-Витрати пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 1700,00 грн.

Всього в гривневому еквіваленті, з урахуванням витрат пов`язаних з вчиненням виконавчого напису становить 962 806,94 грн.

Строк, за який проводиться стягнення, - вісім років одинадцять місяців чотирнадцять днів, а саме з 14.08.2007 року по 28.07.2016 року.

Постановою державного виконавця Центрального ВДВС м.Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області Перник В.В. від 14.06.2017 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_7 з примусового виконання виконавчого напису № 8687 виданого 04.10.2016 року.

Згідно інформації наданою Центральним ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) 27.11.2017 року державним виконавцем врамках виконавчого провадження НОМЕР_7 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, керуючись п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження»

23.09.2021 року головним державним виконавцем Центрального ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_6 з примусового виконання виконавчого напису №8687, виданого 04.10.2016 року.

10.11.2021 року в рамках вищевказаного виконавчого провадження головним державним виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій згідно ухвали суду №490/7941/21 від 18.10.2021 року.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (далі - Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі ст. 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до положень цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Окрім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому, стаття 50 Закону передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням положень статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17, постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 207/1587/16 та постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 308/11193/16-ц.

З наданих до суду сторонами документів не встановлено безспірну заборгованість перед стягувачем, не встановлено судом факт отримання позивачем повідомлення-вимоги про наявність такої заборгованості, та чи саме така вимога була надана нотаріусу для вчинення нотаріального напису.

Крім того, заборгованість у розмірі, вказаному у виконавчому написі не може вважатися безспірною, оскільки наявне рішення апеляційного суду Миколаївської області від 06.06.2013 року у справі №784/2213/13 яким, на погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № NKA0AU00220643 від 14 серпня 2007 року у розмірі 11472.05 дол. США, що еквівалентно 91546 грн. 96 коп звернуто стягнення на належний йому на праві власності і переданим ним в заставу автомобіль марки Daewoo Lanos TF69Y, 2007 року випуску, № шасі НОМЕР_2 , тип транспортного засобу - легковий седан - В, державний номер НОМЕР_1 , заставною вартістю 47935 грн. шляхом продажу названого автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» через укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

За інформацією наданою Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області вищевказаний автомобіль 08.12.2021 року був перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2021 року №7457/21/000818

За такого, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував наявності рішення апеляційного суду та продажу автомобіля, який належав відповідачу в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору, а також не перевірив факт наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків у виконавчому написі зроблено відповідачем одноособово, без урахування думки позивача.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).

Відповідно до ч.3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідачем АТ КБ «Приватбанк» до суду не надано будь-яких документів в підтвердження наявності кредитної заборгованості ОСОБА_1 у розмірі, зазначеному у виконавчому написі нотаріуса.

При цьому, відповідач відзив на позов чи заперечення не надав, а підставою для відмови у задоволенні позовних вимог вказав пропущений позивач строк позовної давності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 року справа № 910/10374/17, провадження № 12-5гс21 підтвердила висновок, викладений у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, що норми частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» слід застосовувати разом з нормами частини другої статті 88 цього Закону та статті 257 ЦК України, які передбачають трирічний строк від дня виникнення права вимоги, в межах якого вчиняється виконавчий напис.

У розумінні закону строк, у межах якого особа може звернутися до нотаріуса по захист свого цивільного права, є відповідним строком давності з правовими наслідками, які з цього випливають. Вчинення нотаріусом виконавчого напису поза межами зазначеного строку, що пройшов з дня виникнення у кредитора права вимоги, законом не передбачено.

У постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року справа №361/1488/19, провадження № 61-6141св20 зазначено, що позовну давність слід відрізняти від інших видів строків захисту цивільних прав. Так, не є позовною давністю строк для вчинення виконавчих написів та деякі інші строки. До вказаних строків правила глави 19ЦК України про зупинення, переривання, поновлення позовної давності не застосовуються.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Звернувшись у 2012 році з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на транспортний засіб, який належить ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKA0AU00220643 від 14 серпня 2007 року, банк змінив строк виконання зобов`язання на 2012 рік, а тому нарахування процентів, комісії та пені після цієї дати (на вказану дату складали 2689,85 дол. США- проценти; 314.16 дол. США -комісія; 1392.13 дол. США - пеня) є безпідставним, однак відповідно до виконавчого напису №8687 від 04.10.2016 року проценти нараховувались після 2012 року і нотаріусом запропоновано звернути стягнення в рахунок погашення процентів, комісії та пені за користування кредитними коштами у більшому розмірі (11704,54 дол. США - проценти, 428,40 дол. США - комісія, 21130,24 дол. США - пеня).

Разом з тим, суд звертає увагу, що строк пред`явлення до виконання до відділу державної виконавчої служби протягом одного року.

Однак, після повернення банку 27.11.2017 року державним виконавцем врамках виконавчого провадження НОМЕР_7 виконавчого напису №8687 на підставі п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідач повторно пред`явив даний виконавчий напис аж у 2021 році, що є пропуском строку пред`явлення даного документа до виконання.

Зазначене вище дає підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, а таож пропуском строку його пред`явлення до виконання.

Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності не є перешкодою для звернення до суду за захистом свого права чи інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність є імперативною в порядку обчислення, тому сторони не вправі змінити цей порядок.

Європейський суд з прав людини в п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Мета позовної давності полягає у тому, щоб стабілізувати та упорядкувати цивільно-правові відносини, створити умови, які б полегшували роботу юрисдикційних органів та привчити осіб до договірної дисципліни. Потерпіла особа за законодавством має чітко визначений та достатній строк для того, щоб захистити своє право або інтерес у судовому порядку.

Як зазначається у ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальне правило початку перебігу пов`язане з моментом, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Сполучник «або» свідчить про альтернативний характер їх застосування. Щодо окремих правил початку перебігу позовної давності, а саме ч.5 ст.261 ЦК України, вона визначає початок перебігу позовної давності в зобов`язаннях з визначеним або невизначеним строком виконання. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Правило цієї частини є спеціальним, та означає, що воно застосовується й тоді, коли заінтересована особа не знала і не могла знати про порушення свого права. Законодавець пов`язує початок перебігу позовної давності зі спливом, а не з початком строку виконання, що є важливим для зобов`язань з визначеним строком виконання. У разі, якщо боржник відмовився від виконання зобов`язання ще до початку строку виконання зобов`язання, то перебіг позовної давності починається з моменту, коли кредитору стало про це відомо.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12?97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вказує, що дізнався про виконавче провадження НОМЕР_6 щодо стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, стягнутої за виконавчим написом №8687 із застосунку «ДІЯ». Відповідач, в свою чергу, стверджує, що позивач був обізнаний про виконавчий напис ще у 2017 році коли було відкрито виконавче провадження НОМЕР_7.

Однак, судом встановлено, що 27.11.2017 року державним виконавцем врамках виконавчого провадження НОМЕР_7 винесено постанову про повернення виконавчого напису стягувачу, на підставі п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

При вирішенні питання про поважність причин пропуску позовної давності суд вважає, що є очевидним, що повернення виконавчого напису без виконання, на думку добросовісного й розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на скасування оспорюваного виконавчого напису нотаріуса.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 10 січня 2024 року у справі №240/4894/23 (адміністративне провадження № К/990/34377/23) зазначив, що загальноприйнято вважати, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи.

Цей принцип також часто відомий як "in dubio pro persona" або "in dubio pro homine" (латинською мовою), що означає "у вагомих сумнівах - на користь людини".

Важливо також відзначити, що принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.

За такого, суд вважає, що є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за пропуск позовної давності та позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

А тому, виходячи з вищевикладеного та керуючись принципом "in dubio pro persona" суд вважає, що позивачем не пропущено строк на звернення до суду, а саме 08.10.2021 року, оскільки початком перебігу позовної давності слід вважати відкриття 23.09.2021 року виконавчого провадження НОМЕР_6 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за виконавчим написом №8687 від 04.10.2016 року.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що сума боргу, зазначена у виконавчому написі нотаріуса, яка розрахована відповідачем на дату звернення із заявою про вчинення виконавчого напису, не може бути визнана безспірною, виконавчий напис вчинено за наявності рішення суду про стягнення заборгованості з відповідача, а також за наявності проданого в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором рухомого майна відповідача, а також вчинений зі спливом строку, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За умовами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За такого, суд дійшов висновку про задоволення вимоги у стягненні з відповідача на користь позивача судового збору у сумі 908,00 грн за подання позову та 454,00 грн за подання заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст.4,13,81,263-265,268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, треті особи - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Центральний ВДВС у м.Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) старший державний виконавець Кірток А.А. - задовольнити.

Виконавчий напис, вчинений 04 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрованого в реєстрі за №8687 про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованості у розмір 962 806,94 грн - визнати таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір в загальній сумі 1362,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2024 року

Суддя Н.П.Черенкова