П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 лютого 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 вересня 2023 року (повне рішення складено 11.09.2023, головуюча суддя Голяна О.В.) у справі № 295/16965/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення виконаного за правочином, який визнано укладеним з порушенням закону,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

20.12.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Богунського районного суду м. Житомира з позовом до ОСОБА_2 про повернення коштів за правочином, який судовим рішенням визнано укладеним з порушенням закону.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були співвласниками квартири (по АДРЕСА_1 .

У серпні 2010 року державним виконавцем Богунського ВДВС Житомирського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира у справі № 2-1819/10 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь кредитної спілки «Оберіг» заборгованості за кредитним договором в сумі 21 220,30 грн.

У ході виконання вказаного судового рішення 18.06.2011 державним виконавцем було описано та арештовано зазначену квартиру, а потім на прилюдних торгах, проведених 15.02.2013, продано ОСОБА_2 за ціною 135 700 грн.

Надалі ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 14.05.2013 продала квартиру на користь ОСОБА_7 за 183 420 грн.

Однак рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22.07.2015 у справі № 295/18884/13-ц за позовом ОСОБА_4 було визнано недійсними прилюдні торги від 15.02.2013 та складений за результатом їх проведення протокол №14/781/12/А-1 від 15.02.2013 про проведення прилюдних торгів з реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_2 . ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )

Після визнання прилюдних торгів недійсними, згідно з договором дарування від 16.10.2015, ОСОБА_7 подарувала спірну квартиру своїй онуці ОСОБА_8 .

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а її єдиною спадкоємицею є ОСОБА_1 .

Надалі рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22.06.2020 у справі № 295/3225/17, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 09.09.2020 та постановою Верховного Суду від 01.09.2021, позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (до ОСОБА_8 , Департаменту реєстрації Житомирської ради, треті особи: Служба у справах дітей Житомирської міської ради, ОСОБА_1 ) задоволено. Витребувано з володіння ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кожному по 1/2 частині квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Виселено ОСОБА_8 з цієї квартири. ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Позивачка вказувала, що за придбану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2013 ОСОБА_7 в дійсності було сплачено ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 36 300 доларів США, що в еквіваленті становило 990 990 грн. Зазначала, що дана обставина підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 14.05.2013, в якій зазначено, що в рахунок оплати за квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_7 34 800 доларів США, в тому числі 1500 доларів США завдаток.

ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_7 не могла передбачати ризику, що від добросовісного набувача ОСОБА_8 буде витребувана квартира, за яку ОСОБА_7 свого часу сплатила ОСОБА_2 36 300 доларів США. У зв`язку з цим вважає, що ОСОБА_7 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , завдано збитків у розмірі 36 300 доларів США, що складає 990 990 грн.

Посилалася на те, що задоволення віндикаційного позову і витребування квартири від ОСОБА_8 завдає ОСОБА_1 , як добросовісному набувачеві, майнових збитків і призводить до порушення її майнових прав.

ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, які регулюють зобов`язання у зв`язку з набуттям майна без достатньої правової підстави (та коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала), вказувала, що підстава, на якій ОСОБА_2 набула грошові кошти (договір купівлі-продажу від 14.05.2013), згодом відпала. Положення цієї глави, відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином, витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

ОСОБА_1 вказувала, що існують правові підстави саме для повернення виконаного за недійсним правочином купівлі-продажу від 14.05.2013 і стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 36 300 доларів США, що складає 990 990 грн.

Посилаючись на дані обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути на свою користь із ОСОБА_2 36 300 доларів США, що складає 990 990 грн, як повернення виконаного за правочином, що судовим рішенням визнано укладеним в порушення закону.

Важливі процесуальні дії місцевого суду

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 12.05.2022 матеріали даної цивільної справи передано за підсудністю на розгляд до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення виконаного за недійсним правочином відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки рішенням суду визнано недійсними прилюдні торги, тому ті правові наслідки, які випливають з договору купівлі-продажу від 14.05.2013, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , припинилися. Незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру вказує на недійсність укладеного в подальшому договору про відчуження такої нерухомості відповідно до статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. ОСОБА_1 як спадкоємець ОСОБА_7 має право на одержання від ОСОБА_2 грошових коштів, сплачених за придбання квартири, навіть за тієї умови, що договір купівлі-продажу, укладений безпосередньо між цими особами не був визнаний судом недійсним, враховуючи тлумачення статей 658 та 1212 ЦК України. Законні підстави набуття коштів ОСОБА_2 , сплачених ОСОБА_7 за спірну квартиру, згодом відпали, а тому грошові кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України. ОСОБА_1 як спадкоємець ОСОБА_7 має право на отримання від ОСОБА_2 183 420 грн. як виконаного за недійсним правочином. Розписка від 14.05.2013 про отримання 34 800 доларів США не має правового значення, оскільки у даній справі має значення саме сплачена ціна, передбачена у пункті 2.1. договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2013. Однак, ОСОБА_2 в судовому засіданні 07.09.2023 до ухвалення судового рішення усно заявила про сплив позовної давності. Суд зазначив, що спадкодавець ОСОБА_7 , маючи статус третьої особи в справі № 295/1884/13-ц, достеменно довідалася про те, що прилюдні торги визнано недійсними саме 22.07.2015 з моменту набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22.07.2015. Тому із позовом про повернення виконаного за недійсним правочином у даній справі ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_7 , звернулася 20.12.2021 з пропуском загального трирічного строку позовної давності.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

На це рішення суду подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що місцевий суд помилково ототожнив позивачку із первісним покупцем квартири, котра придбала майно з прилюдних торгів, у зв`язку з чим неправильно визначив початок перебігу строку позовної давності з 22.07.2015, тобто з дня набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22.07.2015 у справі № 295/18884/13-ц про визнання прилюдних торгів недійсними. Натомість скаржниця вважає, що має право на позов починаючи з 23.10.2017 (після звернення ОСОБА_1 за прийняттям спадщини за померлою мамою ОСОБА_7 ). Відтак трирічний строк позовної давності закінчувався 22.10.2020, однак оскільки строк передбачений ст. 257 ЦК України продовжувався на строк дії карантину, який діяв до 30.06.2023, тому позов подано 20.12.2021 з дотримання строку позовної давності. Одночасно зазначає, що рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22.06.2020 у справі № 295/3225/17 про витребування квартири з володіння ОСОБА_8 набрало законної сили 09.09.2020 з прийняттям постанови Житомирського апеляційного суду від 09.09.2020, тому позов у даній справі подано 20.12.2021 з дотримання строку позовної давності. Вказує, що відзив на позовну заяву подано з порушення строків його подачі і повернуто судом ОСОБА_2 . Суд не вправі застосовувати позовну давність, якщо заява про застосування позовної давності викладена у одному із абзаців відзиву, що є повернутим на момент вирішення позову; відповідачкою не подано жодної заяви про застосування позовної давності, а суд помилково вважав що ОСОБА_2 у судовому засіданні 07.09.2023 заявила усно про сплив позовної давності; вважає, що промову ОСОБА_2 у судовому засіданні 07.09.2023 не можна вважати усною заявою про застосування позовної давності, її не зафіксовано у протоколі/журналі судового засідання. ОСОБА_1 зазначає, що місцевим судом не враховано, що ОСОБА_2 не заперечувала протягом розгляду справи факт отримання від ОСОБА_7 грошових коштів у розмірі 36 300 доларів США, що в еквіваленті становило 990 990 грн за продаж квартири, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 14.05.2013. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, які регулюють зобов`язання у зв`язку з набуттям майна без достатньої правової підстави та коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, існують правові підстави для повернення виконаного за недійсним правочином купівлі-продажу від 14.05.2013 і стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 36 300 доларів США, що складає 990 990 грн.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема, зазначає, що у суді першої інстанції ОСОБА_2 письмово заявляла про застосування позовної давності у відзиві на позовну заяву від 27.07.2022, у письмових запереченнях від 25.08.2022 (а.с. 164-167), а також у судових засіданнях та в судових дебатах. Про порушення свого права ОСОБА_7 дізналася з рішення Апеляційного суду Житомирської області від 22.07.2015 у справі № 295/18884/13-ц, яким визнано недійсними прилюдні торги. Вказує, що смерть спадкодавця не перериває строк позовної давності, а ОСОБА_1 необґрунтовано вважає, що перебіг позовної давності для неї почався 23.10.2017. Вказує, що на момент смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 (тобто на час відкриття спадщини) спірна квартира не була власністю ОСОБА_7 , не входила до складу спадщини, ОСОБА_7 не мала права на відшкодування збитків, завданих обдарованій ОСОБА_8 ОСОБА_1 не довела, яке саме право вона успадкувала від померлої ОСОБА_7 . Безпідставними є вимоги позивачки про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у доларах США.

Межі розгляду апеляційним судом та явка учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, позицію сторін та представника позивача, дослідивши матеріали даної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла таких висновків.

Фактичні обставини справи та застосовані норми права

Матеріалами справи та судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 02.07.2002.

Дана квартира була придбана у 2002 році, в період перебування ОСОБА_9 у шлюбі з ОСОБА_3 .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19.03.2009 у справі № 2-1983/2009 визнано за ОСОБА_9 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

У серпні 2010 року державним виконавцем Богунського ВДВС Житомирського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Богунського районного суду про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь кредитної спілки «Оберіг» заборгованості за кредитним договором в сумі 21 220,30 грн.

У ході виконання вказаного судового рішення 18.06.2011 державним виконавцем було описано та арештовано зазначену квартиру.

Відповідно до договору, укладеного 21.11.2012 Богунським ВДВС Житомирського міського управління юстиції та ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», останнім здійснено продаж спірної квартири з прилюдних торгів, проведених 15.02.2013, покупцю ОСОБА_2 за 135 700 грн.

Після цього ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 14.05.2013 продала квартиру ОСОБА_7 за 183 420 грн.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулась із позовом про визнання прилюдних торгів недійсними, після того, як рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09.04.2013 у справі № 295/3028/13-ц її разом із малолітньою дочкою, за позовом ОСОБА_2 , було визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою ( ОСОБА_10 ).

В результаті рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22.07.2015 у справі № 295/18884/13-ц задоволено позов ОСОБА_4 до Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», Богунського відділу Державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції, ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_7 та орган опіки і піклування Житомирської міської ради. Визнано недійсними прилюдні торги від 15.02.2013 та складений за результатом їх проведення протокол №14/781/12/А-1 від 15.02.2013 про проведення прилюдних торгів з реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_2 . ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Таке рішення залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 20.01.2016 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99521871).

Підставою для визнання прилюдних торгів (як виду правочинів) недійсними стала відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення правочину стосовно нерухомого майна, право власності або право користування яким має дитина (донька сторін ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

Встановлено, що у жовтні 2015 року ОСОБА_3 звертався до суду із позовом у справі №295/15354/15-ц, в якому просив витребувати з володіння ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_3 , виселити її з квартири. У вказаній справі №295/15354/15-ц також ОСОБА_4 зверталася з вимогами до ОСОБА_7 про витребування майна із чужого незаконного володіння, виселення та скасування рішення про реєстрацію права власності (https://reestr.court.gov.ua/Review/72047544).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.11.2016 у справі № 295/15354/15-ц витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_7 по 1/2 частині вказаної квартири на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виселено ОСОБА_7 із квартири ( ОСОБА_12 ).

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 05.02.2018 у справі № 295/15354/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23.11.2016 скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову у позові.

Також Закарпатським апеляційним судом установлено, що на підставі договору дарування від 16.10.2015, ОСОБА_7 подарувала спірну квартиру своїй онуці ОСОБА_8 , за якою було зареєстровано право власності.

Отже, після визнання прилюдних торгів недійсними та ще до ухвалення рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23.11.2016 у справі № 295/15354/15-ц, ОСОБА_7 подарувала спірну квартиру своїй онуці ОСОБА_8 , яка є племінницею позивачки ОСОБА_1 .

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10.03.2016 (а.с.15 т.1).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з довідкою приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Крох А.А. від 23.10.2017 № 285/01-16, відповідно до матеріалів спадкової справи №34/2017, єдиною спадкоємицею ОСОБА_7 є її дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 16 т.1).

Встановлено, що у березні 2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом, в якому просили суд витребувати спірну квартиру з володіння ОСОБА_8 .

За результатом розгляду спору, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22.06.2020 у справі № 295/3225/17, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 09.09.2020 та постановою Верховного Суду від 01.09.2021, позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_8 , Департаменту реєстрації Житомирської ради, треті особи: Служба у справах дітей Житомирської міської ради, ОСОБА_1 задоволено. Витребувано з володіння ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кожному по 1/2 частині квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Виселено ОСОБА_8 з цієї квартири. ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , https://reyestr.court.gov.ua/Review/99521871).

У справі, що переглядається апеляційним судом встановлено, що:

- позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на положення п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, щодо повернення виконаного за недійсним правочином, пред`явила позовну вимогу про повернення виконаного за недійсним договором купівлі-продажу від 14.05.2013, водночас вказуючи, що цей правочин визнано рішенням суду укладеним з порушенням закону, а не визнано недійсним;

- ОСОБА_1 посилалася на положення ст. 1212 ЦК України, які регулюють зобов`язання у зв`язку з набуттям майна без достатньої правової підстави (та коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала), вказуючи, що підстава, на якій ОСОБА_2 набула грошові кошти від ОСОБА_7 (договір купівлі-продажу від 14.05.2013), згодом відпала;

- порушення свого права позивачка обґрунтовувала тим, що спірну квартиру витребувано від наступного набувача квартири ОСОБА_8 , тому це завдає ОСОБА_1 (правонаступнику ОСОБА_7 ), як попередньому добросовісному набувачеві квартири, майнових збитків і призводить до порушення її майнових прав;

- при цьому позивачка просила повернути грошові кошти, які отримала продавець ОСОБА_2 від покупця ОСОБА_7 , не в сумі визначеній договором купівлі-продажу від 14.05.2013 у розмірі 183 420 грн, а в сумі 36 300 доларів США, що в еквіваленті становило 990 990 грн, на підтвердження чого посилалася на розписку ОСОБА_2 від 14.05.2013.

Відповідно до приписів ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно з пп. 1, 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином, витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається:

1) коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність);

2) якщо існує рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання цього правочину недійсним.

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не застосовуються як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке в подальшому було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення набутого лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (постанови Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі N 359/3912/15-ц, провадження N 61-3901св23; від 20 вересня 2023 року у справі N 206/2421/16-ц, провадження N 61-18150св21).

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (постанова Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі N 932/779/22, провадження N 61-13249св22).

Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння та позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції, тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, оскільки такі позови вважаються взаємовиключними.

Встановлено, що при розгляді справ 295/18884/13-ц про визнання недійсними прилюдних торгів та № 295/3225/17 про витребування майна із чужого незаконного володіння, договір купівлі-продажу від 14.05.2013 та договір дарування від 16.10.2015 не визнавалися недійсними.

У справі відсутні докази того, що договір купівлі-продажу від 14.05.2013 визнано недійсним на підставі судового рішення, а тому посилання позивачки як на підставі свого позову на п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України щодо повернення виконаного за недійсним правочином є необґрунтованими.

Як установлено постановою Верховного Суду від 01.09.2021 у справі № 295/3225/17, ОСОБА_7 , будучи обізнаною про розгляд у суді справи № 295/18884/13-ц за позовом ОСОБА_4 про визнання недійсними прилюдних торгів та незважаючи на наявність рішення Апеляційного суду Житомирської області від 22.07.2015 про задоволення позову ОСОБА_4 , 16.10.2015 подарувала спірну квартиру своїй неповнолітній онуці ОСОБА_8 , чим значно ускладнила повернення майна його законним власникам (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99521871).

Також ним встановлено, що саме ОСОБА_8 була останнім набувачем квартири АДРЕСА_3 , яка безвідплатно набула право власності на спірний об`єкт нерухомості на підставі договору дарування від 16.10.2015.

Отже, уклавши договір дарування від 16.10.2015, ОСОБА_7 засвідчила власну волю на безоплатний перехід права власності на користь своєї онучки ОСОБА_8 , тобто погодилася на безвідплатне припинення свого права володіння майном.

Після дарування квартири майнові права ОСОБА_7 щодо такого нерухомого майна припинилися.

У даному випадку матеріальне правонаступництво у правовідносинах щодо спірної квартири відбулося саме на підставі договору дарування від 16.10.2015. У зв`язку з цим саме ОСОБА_8 , як власник майна, була належним відповідачем у справі № 295/3225/17 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відтак, доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що вона у порядку спадкування за ОСОБА_7 , є добросовісним набувачем спірної квартири, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

За обставинами даної справи колегією суддів встановлено, що на момент смерті ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ):

- спадкодавець не мала жодних прав на спірну квартиру, оскільки квартира за життя відчужена нею на користь ОСОБА_8 , на підставі договору дарування від 16.10.2015,

- договір купівлі-продажу від 14.05.2013 не було визнано недійсним на підставі судового рішення;

- на момент смерті у ОСОБА_7 не було права на повернення виконаного за недійсним договором купівлі-продажу від 14.05.2013 (який не було визнано недійсним), оскільки на час смерті ОСОБА_7 власником квартири була ОСОБА_8 (рішення про витребування від неї квартири набрало законної сили 09.09.2020), а тому таке право не входило до складу спадщини на момент відкриття спадщини та не перейшло до її спадкоємця ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_1 на те, що задоволення віндикаційного позову і витребування квартири від ОСОБА_8 завдає ОСОБА_1 , як добросовісному набувачеві, майнових збитків і призводить до порушення майнових прав позивачки є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідальність продавця у разі відсудження товару у покупця передбачена ст. 661 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Натомість за встановленими обставинами справи квартира була вилучена (витребувана) за рішенням суду не у покупця ОСОБА_7 (за договором купівлі-продажу від 14.05.2013), а від наступного набувача ОСОБА_8 , якій така квартира була безоплатно відчужена ОСОБА_7 .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність (недоведеність) порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до вимог п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Стосовно посилань відповідача ОСОБА_2 (у письмових запереченнях а.с. 165 т. 1) на те, що у будь-якому випадку покупець ОСОБА_7 , а відтак її правонаступник ОСОБА_1 , дізналася про порушення свого права (набуття грошових коштів з незаконних підстав) з моменту ухвалення рішення Апеляційного суду Житомирської області від 22.07.2015 у справі № 295/18884/13-ц, яким визнано недійсними прилюдні торги (в якій ОСОБА_7 була залучена до участі у справі в якості третьої особи), слід зазначити наступне.

Зважаючи на встановлене апеляційним судом, на думку колегії, висновки суду не відповідають обставинам справи і судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, тому у даному випадку у задоволенні позовних вимог слід відмовити не внаслідок спливу позовної давності, а внаслідок необґрунтованості позовних вимог (безпідставності матеріально-правових вимог), що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Отже, рішення суду першої інстанції, відповідно до п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 внаслідок недоведеності порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем права позивача (за безпідставністю матеріально-правових вимог).

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, тому судові витрати покладаються на позивача, зокрема понесені в суді першої інстанції (а.с. 1 т.1). При цьому ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 26.12.2023 було відстрочено скаржнику ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 14 864,85 грн до ухвалення судового рішення у справі.

У разі, коли сплату судового збору було відстрочено, питання як розподілити між сторонами судові витрати суд вирішує під час ухвалення рішення.

Відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, а також звільнення від його сплати або зменшення його розміру з підстав, передбачених статтею 8 Закону України «Про судовий збір», є прерогативою суду, який вирішує питання відкриття провадження (прийняття заяви, скарги тощо). Зазначені норми є диспозитивними і встановлюють не обов`язок, а право суду на власний розсуд звільнити особу від сплати судового збору (відстрочити, розстрочити його сплату або зменшити його розмір). Аналогічні висновки викладені у постановах ВС від 12.03.2021 у справі N 912/1061/20, від 30.11.2022 у справі N 905/1060/21.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з І кварталу 2022 року по 4 квартал 2022 року, з якої вбачається, що сукупний річний дохід ОСОБА_1 становив 87101,57 грн.

Оскільки розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача за попередній календарний рік, суд вважає можливим не стягувати з ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги, звільнивши скаржницю від його сплати.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 лютого 2024 року.

Головуюча:

Судді: