Постанова

Іменем України

12 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 595/180/22

провадження № 61-16093 св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Гірського Б. О., Бершадської Г. В., Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позову

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Позовну заяву мотивувала тим, що

з 22 липня 1989 року до 27 квітня 2021 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу сторони набули квартиру

АДРЕСА_1 загальною площею 182, 8 кв. м та житловою - 107, 1 кв. м. ОСОБА_2 зареєстрований як єдиний її власник, а також вважає спірну нерухомість своєю особистою власністю.

За таких обставин позивач просила суд визнати за нею право власності на

1/2 частину квартири, оскільки сторони набули вказану нерухомість в період зареєстрованого шлюбу, а на таке майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області

від 17 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира була приватизована відповідачем в період, коли законодавство не визнавало спільною сумісною власністю подружжя житло, набуте одним із подружжя внаслідок приватизації державного житлового фонду. Зокрема не було надано доказів на підтвердження понесених позивачем особистих витрат на будівництво.

Короткий зміст оскаржуваної постанови

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_2 . Сплачений ОСОБА_1 судовий збір компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційний суд керувався тим, що спірна житлова площа не перебувала у комунальній власності Бучацької міської ради, а тому не могла бути приватизована відповідно до порядку, передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Зокрема, фінансування будівництва не здійснювали бюджетні установи, а тому квартира не могла бути надана ОСОБА_2 з дотриманням процедури, передбаченої законодавством про приватизацію державного житлового фонду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у листопаді 2023 року, ОСОБА_2 просить скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження вказує пункти 1, 4 частини другої

статті 389 ЦПК України. Касаційна скарга обґрунтовувалась, зокрема, тим, що постанову Тернопільського апеляційного суду, підписано неповноважним складом суду, оскільки повний текст судового рішення складено та підписано після припинення повноважень однією з суддів.

Зазначає, що відповідно до пункту 6 Результатів розгляду порядку денного засідання Вищої ради правосуддя від 03 жовтня 2023 року № 92

ОСОБА_3 звільнена з посади судді Тернопільського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку. Натомість повний текст оскаржуваної постанови складено 04 жовтня 2023 року та підписано ОСОБА_3 , коли її повноваження щодо здійснення правосуддя вже були припинені.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 у якому зазначено, що касаційна скарга є безпідставною, апеляційний суд надав належну оцінку доказам по справі та дійшов обґрунтованого висновку, що спірні правовідносини не підпадають під дію норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 4 статті 57 СК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 липня 1989 року між сторонами у справі укладено шлюб, який розірвано рішенням Бучацького районного суду від 27 квітня 2021 року.

Бучацька міська рада рішенням від 16 лютого 2005 року № 788 надала дозвіл прокуратурі Бучацького району Тернопільської області на виготовлення проектно-кошторисної документації для будівництва восьмиквартирного відомчого житлового будинку орієнтовною площею 0, 15 га за адресою

АДРЕСА_3 (а. с. 117, т. 1).

На підставі рішення Бучацької міської ради від 24 листопада 2006 року № 210 прокуратурі Тернопільської області видано державний акт від 29 грудня 2006 року серії ЯЯ № 295855 на право постійного користування земельною ділянкою

(а. с. 167, т. 1).

25 вересня 2007 року виконавчий комітет Бучацької міської ради видав відповідачу ордер № 5 на право зайняття квартири АДРЕСА_1

(а. с. 141, т. 1). Членами сім`ї ОСОБА_2 зазначено ОСОБА_1 (дружина) та ОСОБА_4 (дочка).

Розпорядженням голови районної державної адміністрації від 09 липня 2008 року № 502 (а. с. 120, т.1) затверджено акти державної приймальної комісії

від 08 липня 2008 року про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом дев`яти квартирного житлового будинку Бучацької районної прокуратури

на АДРЕСА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради від 25 вересня 2008 року

№ 460 «Про видачу працівникам прокуратури та ТзОВ «Ястрем» ордерів на квартири у відомчому житловому будинку на АДРЕСА_3 , 2 слідчому прокуратури Бучацького району ОСОБА_2 видано ордер на шестикімнатну квартиру АДРЕСА_4 на 3, 4 поверхах, житловою площею 120,2 кв. м.

Рішенням Бучацької міської ради від 22 грудня 2008 року № 643 оформлено право власності на квартири в будинку на АДРЕСА_3 , зокрема, і за ОСОБА_2 .

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно

від 10 квітня 2009 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 . На підставі свідоцтва проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно (витяг КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» від 10 квітня 2009 року №22445823) (а.с. 12-13, т. 1). Відповідно до повідомлення-рішення

від 08 червня 2021 року №0-1332 та квитанції № 84 від 26 серпня 2021 року ОСОБА_2 сплатив нараховану йому суму податкового зобов`язання

(а. с. 40, т. 1).

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України передбачене право на оскарження судового рішення у суді касаційної інстанції з процесуальних підстав.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин (частина перша статті 265 ЦПК України).

Статтею 268 ЦПК України передбачене право суду проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

Пунктом 6 статті 259 ЦПК України встановлено, що у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

У відповідності до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Слід зауважити, що мотивувальна частина є однією з надважливих компонент, яка відображає рівень якості судового рішення, його сутність. Питання, пов`язані з мотивуванням рішення (щодо встановлених фактичних обставин, змісту спірних правовідносин, оцінки аргументів учасників справи тощо) можуть бути належно відображені виключно у повному рішенні суду.

Отже, справа є вирішеною належним чином саме з моменту складення повного тексту судового рішення, оскільки саме з днем складення повного судового рішення цивільне процесуальне законодавство пов`язує питання обчислення строків оскарження рішення, набрання ним законної сили та подальшого його примусового виконання.

Лише склавши повне рішення із зазначенням всіх його структурних елементів, передбачених статтею 265 ЦПК України, суд вважається таким, що вирішив справу у належний спосіб (позиція викладена у постанові Верховного Суду

від 27 серпня 2020 року у справі № 522/7898/17).

Дії, направлені на ухвалення рішення суду, зокрема, виготовлення його повного тексту, віднесено процесуальним законом до виключних повноважень судді щодо здійснення правосуддя, зокрема у статті 259 ЦПК України зазначено, що саме суди ухвалюють рішення, постанови іменем України.

Згідно із частинами третьою і четвертою статті 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року у

справі № 10-рп/2013 наголосив, що «…відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень…». Таким чином, повноваження судді щодо здійснення правосуддя припиняються у повному обсязі з моменту ухвалення Вищою радою правосуддя рішення про звільнення.

Заявник вказує на порушення судом норм процесуального права відповідно до пункту 1 частини першої статті 411 ЦПК України, а саме: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.

З матеріалів справи, зокрема, протоколу та аудіозапису судового засідання

від 26 вересня 2023 року вбачається, що під час судового засідання

26 вересня 2023 року Тернопільським апеляційним судом у складі суддів

Гірського Б. О., Бершадської Г. В. та Хоми М. В. проголошено вступну та резолютивну частини постанови у справі за позовом ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Повний текст постанови Тернопільського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року складено та особисто підписано суддями, зокрема і ОСОБА_3 , 04 жовтня 2023 року. Вказану дату також визначено днем складення повного тексту постанови, про що зазначено безпосередньо у резолютивній частині судового рішення (а. с. 147, т. 2). За даними ЄДРСР постанову надіслано судом 06 жовтня 2023 року, оприлюднено 09 жовтня 2023 року.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 03 жовтня 2023 року № 951/0/15-23

ОСОБА_3 звільнено з посади судді Тернопільського апеляційного суду у відставку. Отже, на момент складення повного тексту постанови (з викладенням мотивувальної частини) 04 жовтня 2023 року, вона вже була звільнена з посади судді у відставку. Засвідчивши власним підписом повний текст постанови, ОСОБА_3 здійснила правосуддя у рамках розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Однак, повноваження судді припинились з моменту ухвалення рішення про звільнення її у відставку, а тому вона об`єктивно не могла продовжувати перебувати у складі колегії, визначеної для розгляду справи, а також власноруч підписувати судові рішення, бо перестала бути суддею Тернопільського апеляційного суду у розумінні процесуального законодавства.

Оскільки національні суди повинні досліджувати та враховувати практику ЄСПЛ. Верховний Суд вважає за доцільне навести релевантні рішення.

Термін «встановлений законом» не обмежується лише законними підставами для існування «суду», а також охоплює дотримання судом певних норм, які регламентують його діяльність (рішення ЄСПЛ «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року, № 29458/04 та № 29465/04 §§ 23 - 24).

Вказане стосується внутрішніх інструкцій, положень та інших документів, що регулюють процедурні аспекти діяльності суду. Наприклад, є певні вимоги до здійснення розподілу судових справ між суддями, так автоматизованою системою документообігу суду визначається колегія суддів (суддя), яка буде здійснювати розгляд справи.

Зокрема, у рішенні «IANCU v. Romania» (заява № 62915/17, рішення

від 23 лютого 2021 року) ЄСПЛ, мотивуючи свою позицію, навів аргумент, що суддя, яка більше не обіймає своєї посади на час завершення роботи над обґрунтуванням рішення, об`єктивно не могла його підписати. Таке рішення було підписане замість неї іншим суддею як це було передбачено національним законодавством та усталеною практикою Вищого суду. При цьому ЄСПЛ не констатував порушення принципу безпосередності на етапі ухвалення рішення.

Отже, цілком очікуваним та таким, що не суперечить позиції ЄСПЛ, є той факт, що суддя у відставці не може підписувати судові рішення.

Враховуючи вищезазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувану постанову прийнято з порушенням вимог статті 411 ЦПК України - неповноважним складом суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У частині четвертій статті 411 ЦПК України зазначено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги, а також встановлені судом обставини дають підстави для висновку про те, що постанова Тернопільського апеляційного суду

від 26 вересня 2023 року винесена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара