КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 754/3646/21 Апеляційне провадження № 22-ц/824/2114/2024Головуючий у суді першої інстанції - Рева О.І. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Гуль В.В.,

судді Матвієнко Ю.О., Мельник Я.С.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , згідно з яким просив стягнути з неї 12 350 грн. 00 коп. як сплачених ним коштів за договором купівлі-продажу мобільного телефону, що фактично виконаний не був, та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на початку березня 2019 року він помітив оголошення на сайті OLX про продаж мобільного телефону «Huawei P20 Pro 6/128 Gb Midnight Blue» та, поспілкувавшись із продавцем цього пристрою, з`ясував, що йому слід сплатити 12 000 грн. вартості телефону та 350 грн. супутніх витрат за доставку.

11.03.2019 року ним було перераховано на картковий рахунок відповідача, що відкритий в АТ КБ «Приватбанк», 12 350 грн., оскільки саме цей рахунок зазначив продавець мобільного телефону, який за своєю статтю був чоловіком.

При цьому, 15.03.2019 року він у відділенні служби доставки ТОВ «Нова Пошта» в с. Карапиші Обухівського району Київської області отримав посилку від невідомої особи, в якій виявив лише замінний корпус до мобільного телефону «Huawei P20 Pro 6/128 Gb Midnight Blue».

У зв'язку з зазначеним, він звернувся до поліції із заявою про вчинення відносно нього шахрайства, однак до позитивних результатів така дія не призвела.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що відповідач добровільного не бажає повертати йому отримані кошти і уникає зустрічей, позивач просив позов задовольнити з підстав, передбачених ст.ст. 610, 611,615, 623 ЦК України.

У жовтні 2021 року позивач у судовому засіданні подав заяву про зміну предмета позову та просив на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача 12 350 грн. 00 коп. помилково сплачених коштів а також 1 942 грн. 17 коп. відсотків за користування його грошима та понесені судові витрати. У подальшому позивач суму майнової вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь відсотки за користування грошима у розмірі 2 070 грн. 80 коп.

При цьому, вказана заява про зміну предмета позову не містить жодної аргументації щодо суті позовних вимог, а мотивована лише посиланням на помилковість дій самого позивача під час здійснення ним платежу та на положення ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивача про помилковість здійснення ним платежу відповідачу не є достатніми для підтвердження обставин безпідставного отримання спірних коштів відповідачем, оскільки призначення здійсненого ним платежу на картку відповідача визначено як «поповнення рахунку», у той час це мала б бути оплата товару, який, позивач отримав, але не такого артикулу. Також судом першої інстанції дійшов висновку про те, що недотримання позивачем вимог цивільного законодавства, що регулює порядок укладення договорів між фізичними особами, в тому числі і в електронній формі; прояв ним недбалості чи введення його в оману контрагентом за договором; приховування чи ненадання ним суду доказів щодо імені контрагента за договором, що має бути у нього чи поштової служби; відсутність належних та достовірних доказів на підтвердження всіх трьох складових, що визначені ст. 1212 ЦК України, дає підстави дійти висновку про необхідність у відмові заявлених позовних вимог в зв`язку з їх недоведеністю (а.с. 175-178).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що відповідачем не було надано жодних та допустимих доказів існування між нею та ним договірних відносин.

При цьому, зазначає, щодо судом першої інстанції в описовій частині рішення невірно встановлені дійсні обставини справи.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції з наявних у матеріалах справи документах, а також з пояснень сторін, наданих останніми у судових засіданнях та у письмових заявах по суті справи, 11.03.2019 року на сайті OLX знайшов оголошення про продаж мобільного телефону «Huawei P20 Pro 6/128 Gb Midnight Blue» за 12 000,00 грн. Продавцем була особа, що ідентифікована на цьому сайті як ОСОБА_3 . Під час укладення усного договору купівлі-продажу товару, що за своєю формою не відповідає вимогам статей 206-208 ЦК України, він погодився сплатити 12 350 грн. 00 коп. продавцю на ім`я ОСОБА_3 , але не його рахунок, а на рахунок іншої особи. Номер карткового рахунку цей чоловік продиктував йому по телефону.

Позивач того ж дня - 11.03.2019 року, здійснивши валютно-обмінну операцію в АТ КБ «Приватбанк» об 11:37 год., додавши наявну у нього національну валюту, об 11 год. 38 хв. перерахував всю суму на рахунок відповідача, зазначивши призначення платежу як «поповнення рахунку».

Із наданих відповідачем доказів вбачається, що вона зареєстрована на сайті cabanchik.ua як виконавець послуг і 11.03.2019 отримала від користувача, що користується ніком ОСОБА_4 замовлення. У профілі відповідача міститься її фотографія, що відповідає дійсності. У профілі замовника також міститься фотографія, ідентичність якої з ним судом не встановлено за відсутністю доказів.

Замовлення слід було виконати в період часу з 12:00 год до 16:00 год 11.03.2019 в діапазоні від вул. В.Василькіська, 72 до АДРЕСА_1 . Видом послуги була кур`єрська доставка документів, а в дійсності - грошей. У статусі замовлення виставлено позначку «виконано». Від імені користувача ОСОБА_5 таке замовлення було створено 11.03.2019 о 09:24 год, а вже о 14:00 год було позначено про його оплату та виконання. Цим же замовником було виставлено оцінку виконання замовлення як «відмінно» та залишено відгук «Все чудово! Дякую за завдання», «Рекомендую».

На сайті cabanchik.ua відповідач зареєстрована з 08.08.2018, її паспортні дані перевірені, і вона виконала за цей період, зокрема 69 кур`єрських послуг.

Із відповіді ТОВ «ЕВО ВЕНЧЕРЗ», що є адміністратором сайту cabanchik.ua вбачається, що користувача з номером мобільного телефону НОМЕР_1 , яким користується позивач або електронною поштою не зареєстровано. Докази належності вказаної адреси електронної пошти матеріали справи не містять.

На звернення позивача до правоохоронних органів щодо притягнення винних осіб за шахрайські дії щодо нього та його майна він отримав відповіді від Миронівського відділу поліції ГУ НП в Київській області та Кагарлицької місцевої прокуратури з яких вбачається, що за його заявою 16.03.2019 були внесені відповідні відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 190 КК України, але 31.03.2020 було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків проведення досудового розслідування.

Звертаючись до суду з позовом, який в подальшому було уточнено, позивач вказував, що він помилково перерахував кошти на рахунок відповідача. Також, у позовній заяві в її первинній редакції, він вказував, що, не отримавши замовлений та оплачений мобільний телефон, він зрозумів, що його ошукали, адже 15.03.2019 року у відділенні Нової Пошти він отримав лише замінний корпус до телефону від невідомої особи.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, твердження позивача про те, що він отримав за 12 350 грн. 00 коп. небажаний мобільний телефон, а лише замінний корпус до нього саме від невідомої особи, є неспроможними, оскільки служба доставки ТОВ «Нова пошта» має повну інформацію про контрагентів за договорами про доставку і сам позивач має інформацію про відправника, що зазначається в квитанції про доставку та його SMS-інформуванні від ТОВ «Нова пошта» чи його Viber-боті цієї служби доставки. Квитанції про отримання посилки позивачем надано не було.

Так, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст. 1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).

Таким чином, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Крім того, практика ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п. 45).

У п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Так, ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року).

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п.6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).

Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст. 3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.01.2023 року у справі № 548/741/21.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом./

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки позивач не довів належними та достатніми доказами як помилковість переказу грошових коштів на користь відповідача, так і безпідставність отримання коштів відповідачів, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося самим позивачем, останній добровільно, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перерахував кошти відповідачу із зазначенням призначення платежу «поповнення рахунку», стверджуючи при цьому у позовній заяві, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача.

Натомість, як вірно встановлено судом першої інстанції, у правовідносинах, що виникли, позивач не набував жодних прав щодо відповідача, натомість прийняв на себе зобов'язання з оплати обумовлених послуг перед продавцем товару.

Вказані обставини щодо відсутності правовідносин не заперечувалися і відповідачем.

Тобто, вищенаведені обставини вказують на цілеспрямованість волі позивача на перерахування коштів саме відповідачу, за відсутності при цьому договірних відносин між ними.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що поведінка позивача є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, що, у свою чергу, виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом була допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

При цьому, слід зазначити, що в апеляційній скарзі позивача відсутні докази неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що мають значення для справи, а сама апеляційна скарга не містить жодних доводів на спростування вищевказаних висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, то з огляду на вимоги ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді