СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Жовноватюк В.С., за участю секретаря Лопатюк А.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила: встановити юридичний факт родинних зв`язків, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була мачухою ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті померлої ОСОБА_3 на 1/2 частину двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 17 серпня 1966 року Виконавчий комітет Київської міськради депутатів трудящих надало ордер №45944 на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , яке складається з двох кімнат житловою площею 30,5 кв.м. для родини з трьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (дружина) та ОСОБА_2 (дочка).

На момент приватизації вказаної квартири ОСОБА_4 помер, то відповідно до розпорядження органу приватизації Київського проектно-будівельного концерну «Київоблагробуд» №238 від 19 жовтня 1994 року квартиру приватизовано на дві особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, свідоцтво про смерть втрачено разом з правовстановлюючими документами на квартиру. На звернення позивача у 2017 році з метою відновлення свідоцтва про право власності на квартиру, підприємством та Солом`янською районною в м. Києві державною адміністрацією відмовлено у видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло.

Рішенням суду від 10 грудня 2018 року визнано за ОСОБА_2 право власності на приватизовану 1/2 частини квартири, яку позивач утримує повністю з ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті її мачухи ОСОБА_3 .

Щоб завершити усі процедури по оформленню права власності на усю квартиру, 11 березня 2021 року позивач звернулась до приватного нотаріуса КМНО із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_3 . Однак 11 березня 2021 року приватним нотаріусом прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки позивач не подала всі необхідні документи, які б підтверджували родинні стосунки та/або проживання однією сім`єю із спадкодавцем.

Наразі позивач, яка на момент смерті ОСОБА_3 проживала у зазначеній квартирі з 17 серпня 1966 року, та яка з 1998 року утримує усю квартиру, сплачуючи комунальні платежі, вимушена звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року розпочато підготовче судове засідання.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л.І. належним чином засвідчену копію спадкової справи № 67324592, відкриту 11.03.2021 за заявою ОСОБА_2 щодо померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

16.10.2023 до суду надійшла копія спадкової справи на виконання ухвали суду про витребування доказів.

19.10.2023 до суду надійшов відзив представника Київської міської ради, у якій наводить норми цивільного законодавства щодо спадкування. Окремо зауважує, що КМР заперечує проти вимог встановити факт родинних відносин, оскільки родинні відносини - це кровний зв`язок між людьми. Правове значення має як пряме споріднення, так і не пряме (бокове), коли родинні зв`язки виникають за наявності спільного пращура (родоначальника). Стосунки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є родинними.

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити, встановити юридичний факт та визнати право власності в порядку спадкування за законом.

Представник відповідача та третя особа у судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином про дату, час та місце судового розгляду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно з копією ордера №А45944 на житлове приміщення від 17 серпня 1966 року, виданого ОСОБА_4 та родині, яка складається з трьох осіб, на право заняття двох кімнат в квартирі АДРЕСА_3 (а.с.36).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 19 жовтня 1994 року № НОМЕР_1 Київського обласного ПБК «Київоблагробуд», квартира за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних долях (а.с.31).

Згідно з інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 30 березня 2017 року КВ-2017 №12241, кв. АДРЕСА_4 ) на праві власності зареєстрована на ім`я: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в рівних долях (а.с.34).

Листом відділу приватизації державного житла Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації управління житлово-комунального господарства від 19 грудня 2011 року №93 повідомлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , приватизована на дві особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.35).

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 (а.с.209-212).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 квітня 2019 року №164320945, квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_2 у розмірі 1/2 (а.с.38).

ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса КМНО Лазарєвої Л.І. із заявою від 11 березня 2021 року №21, у якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно: 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.194).

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л.І. від 11 березня 2021 року вих.№53/02-14 відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії, оскільки були подані не всі необхідні документи, які б підтверджували родинні стосунки, усиновлення, перебування на утриманні спадкодавця, та/або проживання однією сім`єю зі спадкодавцем (а.с.33).

Відповідно до ч.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила книги 6-ї ЦК України (Спадкове право) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Так, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).

Спадкування здійснюється за законом або за заповітом (ст.1217 ЦК України).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ст.1220 ЦК України).

Судовим розглядом встановлено, що спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , не була прийнята ніким. Отже, до даних правовідносин застосовується ЦК України.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. В разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України (ст.1223 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив , та батьки (ст.1261 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст.1262 ЦК України).

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст.1263 ЦК України).

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст.1264 ЦК України).

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа (ч.1 ст.1265 ЦК України).

У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування (ч.2 ст.1265 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи позивач не відноситься до жодної із черг спадкування. Також не ставить питання про утриманців.

З цих підстав і нотаріус відмовив у видачі відповідного свідоцтва.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Саме позивач в силу принципу диспозитивності визначає предмет та підстави свого позову, формулює вимоги таким чином, в який позивач вважає його порушене право може бути захищено або визнано судом.

Так, позивач просить встановити факт родинних зв`язків із мачухою.

Проте, родинні відносини (споріднення) - кровний зв`язок між людьми, з наявністю якого закон пов`язує виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків. Правове значення має як пряме спорідення, так і не пряме (бокове), коли родинні зв`язки виникають за наявності спільного пращура (родоначальника).

Стосунки ОСОБА_3 та позивача не є родинними. Остання стверджує, що ОСОБА_3 була дружиною її батька. Проте, ні свідоцтва про своє народження, ні відповідного свідоцтва про шлюб батька до матеріалів справи не долучає. На питання головуючого представник позивача повідомила, що такі документи відсутні. Отже, навіть ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами у справі.

Більше того, та обставина, що до своєї смерті приблизно в 1981 році, як зауважив представник позивача в судовому засіданні без підтвердження цієї обставини доказами у справі, батько позивача перебував у шлюбі із ОСОБА_3 , за умови, що в цей період позивач вже була повнолітня, не підтверджує факту існування між ними, тобто між позивачем та ОСОБА_3 , родини навіть на той час, не кажучи вже про час відкриття спадщини і час звернення до суду із даним позовом.

Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, підстав для задоволення першої вимоги суд не вбачає.

Щодо другої вимоги, то слід наголосити, що вона прямо випливає з першої вимоги.

З тих міркувань, що відсутні підстави для задоволення вимоги про встановлення факту родинних зв`язків між позивачем та померлою в 1998 році ОСОБА_3 , то визнавати за позивачем і право власності саме в порядку спадкування за законом піся смерті ОСОБА_3 , яку позивач називає своєю мачухою, у суду також немає.

Додатково суд звертає увагу позтивача, що зазначення в позовній заяві про набувальну давність, а саме про те, що позивач довгий час утримує квартиру, право власності на частину якої просить визнати суд в даній справі, не є підставою позову, оскільки незаважаючи на такі посилання в позові, як в самому позові, так і під час судового розгляду представник позивача наголосила, що просить визнати право власності на частину квартиру саме в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яку вона називає своєю мачухою.

Керуючись ст.ст.4, 7, 8, 12, 13, 76 - 81, 89, 141, 247, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С. Жовноватюк