Провадження № 2/752/146/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 січня 2024 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Давиденко С.Р.,

розглянувши у місті Києві в приміщенні суду, у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ про звільнення майна з-під арешту,

встановив:

27.05.2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, яким позивалось до ОСОБА_1 , третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, 07.12.2006 року ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» уклали кредитний договір № 10-29/2780 за умовами якого відповідач отримав кошти в сумі 69 234 дол. США. Також 07.12.2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір № 02-10/3455 відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Через систематичне невиконання боржником умов кредитного договору банк був змушений розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. 01.03.2019 року права власності на майно було зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк».

Однак позивачу стало відомо, що реалізувати власне майно на даний час неможливо оскільки 21.08.2018 року Шевченківським РВ ДВС м. Києва в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 винесено постанову про арешт майна відповідача та оголошення заборони на його відчуження.

Зазначає, що наявність арешту майна порушує права позивача як його власника і просить звільнити з-під арешту нерухоме майно, яке належить АТ «Укрсоцбанк», а саме однокімнатну квартиру, що знаходиться за зазначеною вище адресою.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 05.08.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 27).

Ухвалою від 11.02.2020 року заяву акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволено, замінено у справі позивача ПАТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк» (а.с. 89).

Ухвалою від 18.05.2021 року витребувано від Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції в м. Києві засвідчену належним чином копію матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1 в межах якого постановою державного виконавця від 21.08.2018 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 120).

Справа неодноразово відкладалась.Підготовче провадження у справі закрито 22.03.2022 року.

Ухвалою від 23.03.2023 року замінено у справі № 752/10551/19 акціонерне товариство «Альфа-Банк» на акціонерне товариство «Сенс-Банк» (а.с. 177).

У судовому засіданні учасники справи відсутні, про його дату та місце повідомлялися у встановленому законом порядку.

Позивач АТ «Сенс-Банк» подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника.

В матеріалах справи міститься відзив представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 який не підписаний, тому суд не бере його до уваги.

Третя особа Шевченківський РВ ДВС м. Київ, на виконання ухвали суду, надіслала належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження, письмових пояснень не надала.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «Сенс Банк» задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 07.12.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , укладено договір кредиту №10-29/2780, відповідно до якого банк надав відповідачу у користування грошові кошти в сумі 69 234,00 доларів США. В забезпечення виконання зазначеного договору сторонами укладено Іпотечний договір №02-10/3455, відповідно до якого ОСОБА_1 - Іпотекодавець, передав в іпотеку позивачу - Іпотекодержателю, майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Сторони Договору іпотеки №02-10/3455 в п.2.4.4. погодили, що у разі невиконання Іпотекодавцем хоча б одного із своїх обов`язків цього Договору, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання іпотекодавцем Основного зобовязання, а у разі його невиконання - задовольнити свої забезпечення такою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень статті 4 Договору іпотеки Сторони договору досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Іпотекодержатель самостійно визначає один з із способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.5.3 Договору іпотеки передбачено право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленом ст.37 Закону України «Про іпотеку».

06.03.2019 року рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №45845489 державним реєстратором Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеутрою» Мосійчук Оксаною Василівною право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 11).

Як зазначає позивач реалізувати заставне майно на даний час неможливо оскільки постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на нерухоме майно відповідача.

Встановлено, що постановою старшого державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції в м. Києві Савчуком К.П. від 21.08.2018 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 при примусовому виконанні виконавчого напису № 826, виданого 17.08.2018 року приватним нотаріусом КМНО про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 70 000 грн, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 138).

Статтями 575, 577 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (№ 898-ІV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 37 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

З унесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) положення статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно з частиною першої статті 36 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи положення ст. 16, 572, 589 ЦК України, а також ст.ст. 1, 3, 5 Закону України «Про іпотеку», ураховуючи роз`яснення, викладені у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до ст. 56 Закону арешт майна (кошти) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до частини першої та другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

При цьому судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року у справі № 752/5567/19, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року та постановою Верховного Суду від 30 серпня 2023 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до АТ «Альфа-Банк», третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію, визнано протиправним та скасувано рішення державного реєстратора Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук Оксани Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.03.2019 р., індексний номер 45845489, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

З огляду на викладене, оскільки право власності на зазначена вище квартира більше не зареєстрована за позивачем, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову в повному обсязі в зв`язку з його безпідставністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 316, 321 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 40 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ про звільнення майна з-під арешту, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя К.Г. Плахотнюк