Справа №443/2103/23
Провадження №2/443/93/24
РІШЕННЯ

іменем України

31 січня 2024 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади села Дубравка в особі Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом до територіальної громади села Дубравка в особі Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області, у якому просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 право власності на житловий будинок загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м., господарські будівлі і споруди по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Дубравка Жидачівського району Львівської області померла її бабця по материній лінії ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входив житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_2 склала заповіт від 03.08.2015, згідно якого усе належне їй майно заповіла ОСОБА_1 .

Звернувшись до Жидачівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказаний будинок, постановою завідувача Жидачівської ДНК від 29.09.2023 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , що належав померлій і є спадковим майном.

При цьому, позивач у встановлений строк звернулася із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна, а саме на земельну ділянку.

За таких обставин позивач змушена звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 16.11.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 22.12.2023 справу призначено до розгляду по суті та в порядку витребування доказів зобов`язано Жидачівську державну нотаріальну контору в особі завідувача надати до Жидачівського районного суду Львівської області матеріали спадкової справи №17/2023, яка заведена після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.01.2024 року завідувачем Жидачівської державної нотаріальної контори Матусеком В.В. надіслано до суду оригінал спадкової справи №17/2023, яка заведена після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак від представника позивача адвоката Чорненького Я.Б. надійшла заява, згідно якого просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області в судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої повідомляє про відсутність на час розгляду даної справи в суді інформації, яка була б підставою щодо заперечення стосовно предмету даного позову, а також просить розглянути справу без участі їхнього представника.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , остання народилась у с.Дубравка Жидачівського району Львівської області, її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.7).

Як видно з копії паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , остання зареєстрована у АДРЕСА_1 (а.с.5).

Мати ОСОБА_1 ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Дубравка Жидачівського району Львівської області, її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 05.04.1975 (а.с.8).

26.05.1995 зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_8 », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у с.Дубравка, Стрийського району Львівської області померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 (а.с.10).

За життя ОСОБА_2 03.08.2015 склала заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Монастирецької сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 72, згідно якого остання все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, а також все те, що належатиме їй на день смерті, і на що за законом вона матиме право, заповіла своїй онучці ОСОБА_1 (а.с.11).

Відповідно до довідки Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області №326 від 06.10.2023, згідно погосподарськими книгами с.Дубравка Жидачівський (тепер Стрийський) район Львівської області станом на 30.06.1991 року житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 мав статус колгоспного двору та його членами були: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - голова двору, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Оскільки, станом на 30.06.1990 року у житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , та який відносився до суспільної групи «колгоспний двір» проживала та була зареєстрована ОСОБА_2 , то вона фактично стала його власником, однак право власності, після припинення колгоспного двору, за нею не реєструвалось.

Також, як видно з матеріалів спадкової справи №17/2023, після смерті ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини зверталась лише ОСОБА_1 та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (а.с.21 матеріалів спадкової справи №17/2023).

Крім того, з довідки Журавненської селищної ради №18 від 16.01.2023, яка міститься в матеріалах спадкової справи №17/2023 (а.с.10 матеріалів спадкової справи), ОСОБА_2 дійсно була зареєстрована і проживала в АДРЕСА_1 до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проживала за вказаною адресою одна та рахувалася останнім членом «колгоспного двору».

З метою оформлення права власності на майно колгоспного двору, позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва.

Однак, постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. №311/02-31 від 29.09.2023, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті її баби - ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.19).

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено ст. 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у

веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (ст.126 ЦК УРСР 1963 року).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Стаття 1216 ЦК України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на майно, в тому числі і на спадкове майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Таким чином, судом встановлено, що позивач у справі позбавлена можливості у позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору, оскільки у нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно колгоспного двору, зокрема у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Оскільки, позивач позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору,суд вважає, що позовна вимога підлягає до задоволення, оскільки відсутній інший спосіб оформити (зареєструвати) у встановленому Законом порядку позивачем права власності на майно колгоспного двору.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_2

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя С.І Сливка