УХВАЛА

14 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 2025/2994/2012

провадження № 61-1464ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 грудня 2023 року у справі за позовом кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2022 року позов кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» задоволено.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 грудня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2022 року у цій справі.

У січні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 грудня 2023 року в указаній справі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції своїм рішенням унеможливив реалізацію заявником наданих процесуальних прав на оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судове рішення апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Відповідно до вимог частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти підстави для поновлення строків для оскарження, які мають виправдовувати втручання у принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Апеляційним судом установлено, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2022 року (повний текст якого складено 07 лютого 2022 року, оприлюднено на офіційному сайті Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) 08 лютого 2022 року) позов КС «Лозівський взаємний кредит» задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням першої інстанції, 27 листопада 2023 року (засобами поштового зв`язку) ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2022 року залишено без руху та запропоновано надати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших обґрунтованих підстав для його поновлення та відповідних доказів для його поновлення. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

Вказане судове рішення мотивовано тим, що справа знаходилася в провадженнях судів різних інстанцій з 2012 року. Під час розгляду справи ОСОБА_1 брав участь в судовому засіданні суду першої інстанції (а.с.66 т.3); подавав клопотання про ознайомлення, про отримання копії рішення та фотокопіювання матеріалів справи (а.с.194-196 т.3); подавав касаційну скаргу на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 липня 2012 року (а.с. 200-225 т.3), яке було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 248-250 т.3). Тому, звернення до суду ОСОБА_1 з зазначеними документами, вважав суд апеляційної інстанції, свідчить про його обізнаність про наявність та рух справи протягом багатьох років, однак апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення. Отже визнав зазначені апелянтом обставини такими, що не є підставою для поновлення строку на оскарження рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2022 року.

20 грудня 2023 року на виконання вимог вищевказаної ухвали від 04 грудня 2023 року про залишення апеляційної скарги без руху, ОСОБА_1 подав клопотання, мотивуючи тим, що значний пропуск строку, тобто з дня ухвалення рішення від 04 лютого 2022 року, був несвідомим вибором відповідача, оскільки відповідно до указу Президента України від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з чим він був вимушений переїхати до більш безпечного місця для проживання, на підставі чого був позбавлений можливості контролювати розгляд цієї справи. Також зазначав, що у нього значні проблеми зі здоров`ям, що позбавляє його можливості брати участь у судових засіданнях, посилався на скрутний матеріальний стан, тому вважав, що такі обставини є поважними для поновлення строки на оскарження судового рішення.

Встановлено, що в матеріалах справи міститься інформація, що копія рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2022 року направлялась на адресу ОСОБА_1 .

Отже, правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що судове провадження у цій справі, яке ініційовано ОСОБА_1 та якому, крім того, було відомо про рух справи, оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 брав участь у судових засіданнях, подавав клопотання про ознайомлення та фотокопіювання з матеріалів справи, про отримання копії рішення, звертався до касаційної інстанції, що свідчить про його обізнаність щодо наслідків розгляду цієї справи.

Таким чином, судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що після постановлення рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2022 року, повний текст якого оприлюднено на офіційному сайті ЄДРСР 08 лютого 2022 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 подано до суду лише 27 листопада 2023 року, минув понад один рік, тобто протягом тривалого періоду дій щодо звернення з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення суду першої інстанції заявник не вчиняв.

Відтак, доводи заявника, що він отримав повний текст рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2022 року лише 02 листопада 2023 року колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Так, убачається відсутність у ОСОБА_1 дійсного наміру на оскарження рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим спростовують й доводи щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Введення на території України правового режиму воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.

Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку (аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 та від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22).

Оскільки, заявник обґрунтовані причини пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження не навів, належними та допустимим доказами пропуск процесуального строку не підтвердив, тому судом апеляційної інстанції правильно відмовлено у відкритті провадження у справі.

Такі дії не свідчать про готовність заявника брати участь у справі на всіх етапах розгляду та сприяти своєчасному розгляду цієї справи.

Відтак, ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом й не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи з зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Отже, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 грудня 2023 року у справі за позовом кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара