Справа № 145/2048/23
Провадження №2/145/277/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" лютого 2024 р. смт Тиврів

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Копилової Л. В. ,

за участю секретаря Мигдальської Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Обгрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що на підставі письмової розписки від 03 жовтня 2020 року він передав відповідачеві в борг гроші в сумі 2 300 дол. США на строк до 03 квітня 2021 року. Однак у вказаний строк відповідач йому частину боргу в сумі 1098,81 дол. США не повернув та не повертає до сьогоднішнього часу. У зв`язку з цим просить суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 1098,81 дол. США, 40,19 дол. США - 3% річних, а також сплачений ним судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

На розгляд справи до суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, просив справу розглядати в його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 на розгляд справи до суду не з`явився, про час та місце її розгляду повідомлений в установленому законом порядку.

Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі письмової розписки від 03.10.2020 року позивач ОСОБА_1 передав відповідачеві ОСОБА_2 в борг гроші в сумі 2300 дол. США строком до 03.04.2021 року.

Однак у вказаний строк відповідач частину боргу в сумі 1098,81 дол. США позивачу не повернув.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Томуяк укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, відповідає чинному законодавству.

Суд вважає, що 03.10.2020 року сторони уклали позику в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договір передбачає виконання зобов`язання в валюті зобов`язання, частина отриманої суми не повернута і до цього часу, а тому на користь позивача слід стягнути борг в іноземній валюті, який за договором позики від 03.10.2020 року становить 1098,81 доларів США.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст. 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з бокупозичальникає повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валютімістяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від04 липня 2018 в справі № 14-134цс18 та від 23 жовтня 2019 року в справі №723/304/16-ц.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Також, підлягає поверненню позивачу в іноземні валюті 3% річних, оскільки відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, зобов`язаний сплатити також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо стягнення 3 % річних від простроченої суми, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У контексті статей 524, 533, 535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

Частина друга статті 625 ЦК України визначає, що 3 % річних (чи інший розмір, визначений договором) визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі в даному випадку в іноземній валюті, тобто в доларах США.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Тобто, відповідно до положень цивільного законодавства, сторони самостійно, на свій розсуд визначають умови договору, виконання яких в подальшому є для сторін обов`язковим. Відповідач ОСОБА_2 , укладаючи договір позики, погодився з його умовами, що були письмо зафіксовані: сумою грошових коштів, строком повернення, відсутністю процентної ставки. Однак свої зобов`язання не виконав та не повернув позивачці борг в обумовлений строк.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на його користь суми боргу за договором позики в розмірі 1098,81 дол. США.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі в даному випадку в іноземній валюті, тобто в доларах США.

Такий правовий висновок, викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц.

Отже 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу за договором позики від 03.10.2020 року в розмірі 1098, 81 доларів США помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються із дня, наступного за днем, передбаченим для його виконання у межах заявленого позивачем строку, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного 365 днів у році, що становить 40,19 доларів США.

Окрім цього, на підставі ст.141 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню також сплачений ним при зверненні до суду з позовною заявою судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , борг за договором позики від 03 жовтня 2020 року в сумі 1139,00 дол.США, з яких: 1098,81 дол. США сума боргу за договором позики, 40,19 дол. США - 3% річних, а також судовий збір в сумі 1073 ( одна тисяча сімдесят три) гривень 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 19 лютого 2024 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення суду буде подано протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19 лютого 2024 року.

Суддя Копилова Л. В.