Номер провадження 2/754/448/24
РІШЕННЯ

Іменем України

14 лютого 2024 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

судді Саламон О.Б.

з участю секретаря судового засідання Рябенка В.О.

позивача і представника ОСОБА_1 , Ковтун Н.В.

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна таким, що придбане внаслідок спільної праці, було спільною сумісною власністю та компенсація частини вартості майна, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду до відповідача ОСОБА_4 про визнання майна таким, що придбане внаслідок спільної праці, було спільною сумісною власністю та компенсація частини вартості майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що з осені 1997 року він почав проживати з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 26.11.1998 ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 18.06.1999 між позивачем і ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, а вже 25.11.1999 ОСОБА_1 був зареєстрований у спірній квартирі. 29.03.2001 між сторонами було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 подарувала позивачу 1/3 частину кв. АДРЕСА_1 . Зазначений договір дарування було вчинено у зв`язку з тим, що після купівлі квартири було вкладено особисті кошти у розмірі 4 500 доларів США, що були надані його батьками після продажу квартири останніх. За твердженням позивача, з 1999 року позивач постійно проживав та був зареєстрований у спірній квартирі, ніс витрати по утриманні житла. В кінці 2017 року сторони припинили сімейні відносини, а 04.08.2020 рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. Позивач зазначає, що ОСОБА_4 чинила перешкоди в користуванні житлом, зміняла замки в квартирі, в якій залишились особисті речі позивача, та, отримавши дублікат договору купівлі-продажу квартири від 26.11.1998 подарувала спірну квартиру доньці від першого шлюбу ОСОБА_5 , а отже на свій розсуд розпорядилась спірним майном. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2021 (справа № 754/17326/19) визнано договір дарування частково недійсним в частині 1/3 квартири, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири, скасовано запис про державну реєстрацію на квартиру. Вказує на те, що факт проживання однією сім`єю з відповідачем вже встановлено у зазначеному вище рішенні, а отже немає потреби доказувати вказаний факт. З поміж іншого зазначає, що з 1998 по 2011 р.р. був приватним підприємцем, займався торгівлею, а кошти отримані від цієї діяльності були використані при купівлі спірної квартири і проведення в ній ремонтних робіт. Також позивач вказує, що в купівлю квартири вкладено кошті від продажу гаражу, а також гроші, що взяті ним у якості боргових зобов`язань. При цьому відповідач не працювала близько 10 років та з донькою перебували на утриманні позивача. Зважаючи на викладене вище, просить визнати 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 такою, що придбана внаслідок спільної праці та була сумісною власністю сторін. Відповідно, просить зобов`язати відповідача компенсувати в порядку поділу майна частину відчуженого спільного сумісного майна у розмірі 377 790 грн.

03 серпня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Відповідач скористалась правом на подачу відзиву, відповідно до якого ОСОБА_4 не погоджується з доводами позовної заяви з наступних підстав. Вказує на те, що 10.02.1998 у відділенні РАЦС Деснянського районного управління юстиції м. Києва було розірвано перший її шлюб. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 з донькою проживали в орендованому житлі, а позивач періодично проживав з ними без створення сім`ї, ведення спільного господарства та за відсутності спільного бюджету. 16.11.1998 було продано квартиру, в якій проживали її батьки, при цьому у відповідності до п. 5 договору купівлі-продажу відчуження квартири здійснювалось за 18 000 грн. Після зазначеного 26.11.1998 згідно з Договором купівлі-продажу нерухомості, посвідченого Київською універсальною біржею № Е3983/7939 відповідачем було придбано кв. АДРЕСА_3 . Шлюб між ними було зареєстровано 18.08.1999. Відповідач стверджує, що позивач не приймав участі у купівлі спірної квартири, а також не надавав коштів, отриманих від продажу гаражу та взятих у борг. В кінці 2017 року припинено спільне проживання, відповідач покинув квартиру в добровільному порядку. ОСОБА_4 також зазначає, що Сімейний кодекс набув чинності 01.01.2004, а Кодекс про шлюб та сім`ю України не передбачав спільне проживання без реєстрації шлюбу. Вважає, що матеріали справи не містять належних доказів отримання ОСОБА_1 грошових коштів у борг задля внесення їх в купівлю квартири. Також спростовує твердження позивача щодо працевлаштування відповідача, оскільки вона працювала постійно, зокрема на керівних посадах, при цьому позивачем не надано належних доказів працевлаштування за період з 1998 по 2011 роки. З поміж-іншого, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду. Зважаючи на викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ковтун Н.В. 28.09.2023 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказують, що сторони до реєстрації шлюбу проживали не періодично, а постійно. Факт такого проживання не потребує доказуванню, оскільки вже встановлений судом у рішенні Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/17326/19. Також зазначає щодо строку позовної давності, зокрема не погоджується з твердженням відповідача щодо початку перебігу строку позовної давності з листопада 2019 року, а саме звернення позивача до суду. Сторона позивача посилається на норми постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020, згідно з якими строк дії карантину діяв з 19.12.2020 по 30.06.2023, а також запроваджено воєнний стан на території України, що в сукупності дає підстави для продовження терміну позовної давності.

29 вересня 2023 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ковтун Н.В. надійшли уточнення до відповіді на відзив.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року, внесеною до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволенні позовних вимог, посилаючись на викладене у відзиві та, зокрема подано заяву про застосування строків позовної давності.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 26 листопада 1998 року за Договором купівлі-продажу нерухомості, посвідченого Київською Універсальною біржею за № Е3983/7939, відповідач ОСОБА_4 придбала двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до свідоцтва про одруження, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві, 18 серпня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб за актовим записом № 1010.

Тобто шлюб між сторонами зареєстровано 18 серпня 1999 року, а саме через більше як пів року після придбання квартири.

Відповідно, саме після реєстрації шлюбу 25 листопада 1999 року позивач ОСОБА_1 був зареєстрований у спірній квартирі.

29 березня 2001 року за договором дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., зареєстровано в реєстрі № 527, ОСОБА_4 передала у дар ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно, договір дарування вчинено більше як через рік.

Сторонами по справі не заперечувався факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в кінці 2017 року припинили спільне проживання та сімейні відносини.

30 серпня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , згідно з умовами якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність доньки, а ОСОБА_5 прийняла в дар належну дарувальнику на праві власності двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

04 серпня 2020 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , укладений 18 серпня 1999 року за а/з № 1010 розірвано.

В подальшому, дізнавшись про передачу ОСОБА_4 в дар своїй дочці від першого шлюбу належної йому, ОСОБА_6 1/3 частини квартири, останній звернувся до суду.

15 січня 2021 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: перша київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніксова Н.А. задоволено.

Визнано договір дарування від 30 серпня 2019 року кв. АДРЕСА_1 частково недійсним в частині 1/3 квартири.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , вчинений 30.08.2019 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П.

Позивач в обґрунтування позовних вимог, зокрема посилається на те, що для придбання спірної квартири ним особисто було взято у борг 3 000 дол. США, що підтверджується розпискою від 24 листопада 1998 року, а решту коштів у розмірі 1 000 доларів США взято у борг у різних людей. Зокрема з розписки від 24.11.1998 вбачається, що ОСОБА_1 взяв у борг 3 000 доларів США від ОСОБА_7 з метою придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема вказано про завдаток у виді двох автомобілів.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_7 підтвердив факт передачі у борг ОСОБА_1 коштів на придбання квартири.

Також позивач вказує, що ним було надано особисті кошті у розмірі 4 500 дол. США, що він отримав від продажу квартири, в якій проживали його батьки, що підтверджується договором купівлі-продажу від 15 грудня 2001 року.

Статтею 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Керуючись ст. 58 Конституції України та п. 1 прикінцевих положень Сімейного кодексу України, п. 4 та п. 6 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, суд застосовує при визначенні правового статусу спірного майна положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року та Закону „Про власність", які діяли на час набуття у власність спірного майна.

Таким чином, до спірних правовідносини слід застосовувати положення Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність».

Відповідно до ст. 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Час виникнення прав та обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Чинним на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачалося можливості набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим з 1 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України.

Кодекс про шлюб та сім`ю не передбачав інституту цивільного шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно із п.1 ст. 17 Закону України «Про власність».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Аналогічний підхід рекомендовано застосовувати судам Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року за № 16, де у п. 12 зазначено крім застосування ст. 17 Закону України „Про власність" роз`яснення, дані Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року за № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", де зазначено, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім"ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім"ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачене інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об"єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст. 18, п.2 ст. 17 Закону „Про власність").

Аналіз норм приписів чинного законодавства, яке регулює питання, пов`язані із здійсненням права власності та його захистом дає підстави вважати, що основним критерієм законності володіння майном є також джерело фінансування.

Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Частиною 2 статті 112 ЦК Української РСР (1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Враховуючи викладене, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, п. 2 ст. 17, ст. 18 Закону України «Про власність»).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим, судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та у Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17, провадження № 61-14555св18.

Таким чином, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці.

Тобто, сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Отже, зважаючи на викладене, суд не приймає до уваги доводи позивача з приводу того, що факт проживання сторін і придбання кв. АДРЕСА_1 під час спільного проживання вже встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року, а відтак не потребує доказування. Варто зазначити, що тільки факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Позивач в обґрунтування позовних вимог, зокрема посилається на те, що для придбання спірної квартири ним особисто було взято у борг 3 000 дол. США, що підтверджується розпискою від 24 листопада 1998 року, а решту коштів у розмірі 1 000 дол. США взято у борг у різних людей.

Зокрема з розписки від 24 листопада 1998 року вбачається, що ОСОБА_1 взяв у борг 3 000 дол. США від ОСОБА_7 з метою придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вказано і про завдаток у виді двох автомобілів.

Також позивач вказує, що ним було надано особисті кошті у розмірі 4 500 дол. США, що він отримав від продажу квартири, в якій проживали його батьки, що підтверджується договором купівлі-продажу від 15 грудня 2000 року.

Однак, суд приходить до висновку, що наявність договору купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2000 року, укладеного між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 не є належним доказом по справі, оскільки факт наявності договору в матеріалах справи не може підтвердити факт, що грошові кошти від продажу квартири були надані позивачем ОСОБА_1 для купівлі спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Зокрема варто зауважити, що договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Київською Універсальною біржею за № Е3983/7939, укладений 26 листопада 1998 року, а Договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_5 укладений по спливу значного часу, а саме 15 грудня 2000 року. Отже, зазначений доказ судом не береться до уваги при вирішенні справи по суті.

Також матеріали справи не містять доказів того, що саме трудова підприємницька діяльність позивача за період з 04.02.1998 по 14.04.2011 та отримані грошові кошти від такої діяльності були використані для купівлі спірної квартири, а також для подальшого ремонту в ній. Позивачем не наведено належних доказів на підтвердження інформації щодо того, що відповідач ОСОБА_4 не працювала протягом багатьох років, та перебувала з донькою повністю на його утриманні.

Згідно з ч.ч.1, 2,3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За ч.ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/3 частину спірної квартири, позивач мав надати належні докази, у відповідності з якими суд міг би встановити факт внесення коштів на придбання спірного житла, а долучені копії розписок, договору купівлі-продажу, копії судових рішень, в жодній мірі не можуть бути свідченням того, що на момент придбання даної квартири ОСОБА_1 здійснював певні вкладення коштів у придбання спірної квартири. Суд також не вважає за можливе зробити висновки з показань свідка, оскільки такі пояснення є неоднозначими, а свідок не був присутній особисто при купівлі спірної квартири.

Зважаючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 набута сторонами внаслідок їх спільної праці, спільних або індивідуальних трудових зусиль, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, суд приходить до переконливого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо клопотання ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Відповідно до положень ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Також, п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» роз`яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Суд звертає увагу на те, що у випадку недоведеності позовних вимог, суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності, отже, враховуючи недоведеність та необґрунтованість ОСОБА_1 позовних вимог, клопотання відповідача щодо застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 13, 24, 44 КпШС України, ст. 74 СК України, ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст.ст. 15, 182, 331, 328, 328, 392, 1216, 1218, 1223, 1261-1265, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 81, 89, 259, 263-265, 315, 353 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна таким, що придбане внаслідок спільної праці, було спільною сумісною власністю та компенсація частини вартості майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 19.02.2024.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б.