ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1173/24 Справа № 242/2913/21 Суддя у 1-й інстанції - Хацько Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді Тимченко О.О.,

Суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

за участю секретаря судового засідання Юрченко Г.О.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 242/2913/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 жовтня 2023 року (суддя Хацько Н.О.), повне судове рішення складено 18 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого посилалась на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2018 року. Шлюб між ними розірвано рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 10 червня 2021 року. За час перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль марки ЗАЗ, моделі Ланос, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, вартість якого на момент придбання становила 70 000 грн. Вважає, що оскільки дане майно придбане за час перебування у шлюбі, воно є таким, що підлягає поділу.

Просила суд визнати автомобіль марки ЗАЗ, моделі Ланос, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, спільною сумісною власністю сторін, а також в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 50 % вартості автомобіля, що становить 35 000 грн.

В липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, яка мотивована тим, що дійсно він перебував із ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2018 року. Проте з моменту реєстрації шлюбу вони проживали окремо, кожен у своїх батьків, та йому доводилося на вихідні їздити до відповідача в м. Новогродівка Донецької області, а потім до матері в м. Українськ, оскільки остання потребувала допомоги по господарству. Після чергової сварки 07 січня 2019 року він остаточно пішов від відповідачки, та з цього моменту фактично припинилися шлюбні відносини між ними. Для офіційного розірвання шлюбу він декілька разів намагався подати позовну заву до Новогродівського міського суду Донецької області, але в реєстрації заяви йому було відмовлено, оскільки в даному суді на той час не було суддів. Вважає, що даний автомобіль придбано за його особисті кошти, оскільки ці кошти були зароблені ним після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 . Зазначив, що при поданні позовної заяви про розірвання шлюбу до Новогродівського міського суду Донецької області ним було зазначено фактичну дату шлюбних відносин, і відповідачем було надано заяву, у відповідності до якої вона погоджувалася з його позовом. Таким чином фактична дата припинення шлюбних відносин між ним та ОСОБА_1 встановлена рішенням Новогродівського міського суду Донецької області. За таких обставин, автомобіль, який просить поділити позивач за первісним позовом, не є їх спільною сумісною власністю.

Враховуючи зазначене, просив суд визнати автомобіль марки ЗАЗ, моделі Ланос, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, його особистою приватною власністю.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки ЗАЗ, моделі Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 .Впорядку поділу майна подружжя виділено у власність ОСОБА_2 автомобіль марки ЗАЗ, моделі Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 .Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки ЗАЗ, моделі Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , в розмірі 35000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що автомобіль марки ЗАЗ, моделі Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 є спільною сумісною власністю подружжя.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_2 посилається на порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги, а первісний позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що при поданні ним позовної заяви про розірвання шлюбу до Новогродівського міського суду Донецької області ним було зазначено фактичну дату шлюбних відносин 07 січня 2019 року, і відповідачем було надано заяву, у відповідності до якої вона погоджувалася з його позовом. Таким чином фактична дата припинення шлюбних відносин між ним та ОСОБА_1 встановлена рішенням Новогродівського міського суду Донецької області та є 07 січня 2019 року. Зауважує на тому, що кошти на придбання спірного автомобіля він почав збирати з 07 січня 2019 року, коли між сторонами були припиненні шлюбні відносини і вони перестали вести спільне господарство, до цього він не мав можливості збирати кошти, оскільки витрачав зарплату на побутові потреби сім`ї, за рахунок своєї заробітної плати робив ремонт у квартирі, в якій проживала ОСОБА_1 , у якої заробітна плата була невеликою. Вважає, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку поясненням свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили факт приниження шлюбних відносин сторін по справі з початку 2019 року та припинення ведення спільного господарства та не врахував того, що він був позбавлений права на своєчасне звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, оскільки Новогродівським міським судом не розглядалися справи, не приймались на реєстрацію позовні заяви з 2018 року у зв`язку з відсутністю суддів.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Відповідно до свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 , виданого Новогродівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2018 року.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 10 червня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначене рішення суду набрало законної сили 12 липня 2021 року.

Згідно з копією договору купівлі-продажу транспортного засобу від 01 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 придбав автомобіль марки ЗАЗ, моделі Lanos, 2007 року випуску чорного кольору, номер кузова (шасі) НОМЕР_2 , за 70 000 грн.

Даний транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_2 , за реєстраційним номером НОМЕР_4 .

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи первісні позовні вимоги позивача ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль марки ЗАЗ, моделі Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 є спільною сумісною власністю подружжя.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавець визначив, що право на поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності подружжю, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Частина перша статті 57 СК України визначила, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктові спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні правові висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц та у постановах Верховного Суду 13 липня 2022 року у справі № 473/4520/18 (провадження № 61-13722св21), від 19 липня 2022 року у справі № 752/20382/15-ц (провадження № 61-13892св21).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2018 року.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 10 червня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначене рішення суду набрало законної сили 12 липня 2021 року.

Згідно з копією договору купівлі-продажу транспортного засобу від 01 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 придбав автомобіль марки ЗАЗ, моделі Lanos, 2007 року випуску чорного кольору, номер кузова (шасі) НОМЕР_2 , за 70 000 грн.

Також судом установлено, щоміж ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з самого початку спільного життя подружжя, було сформовано уклад життя, відповідно до якого ОСОБА_2 часто залишався вдома у матері та приїздив до дружини в певні періоди.

Отже, за наявними у справі доказами, поясненнями сторін, суд першої інстанції правильно дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог з тих підстав,що автомобіль марки ЗАЗ, моделі Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачем ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами те, що за час реєстрації шлюбу відносини між подружжям були припинені та останній придбав автомобіль за особисті кошти.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що при поданні ним позовної заяви про розірвання шлюбу до Новогродівського міського суду Донецької області ним було зазначено фактичну дату шлюбних відносин 07 січня 2019 року, і відповідачем було надано заяву, у відповідності до якої вона погоджувалася з його позовом. Таким чином фактична дата припинення шлюбних відносин між ним та ОСОБА_1 встановлена рішенням Новогродівського міського суду Донецької області та є 07 січня 2019 року,не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки в даному випадку судове рішення про розірвання шлюбу між сторонами не є преюдиційним, так якзмістомвказаного судового рішення не встановлена дата припинення шлюбних відносин між сторонами. Ця дата зазначена позивачем у своїй заяві про розірвання шлюбу, та була описана судом при зазначенні обставин справи (том 1 а.с.79).

При цьому посилання апелянта на те, що він був позбавлений права на своєчасне звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, оскільки Новогродівським міським судом Донецької області не розглядалися справи, не приймались на реєстрацію позовні заяви з 2018 року у зв`язку з відсутністю суддів не є належною підставою для встановлення того факту, що шлюбні відносини між сторонами були припинені в січні 2019 року, при цьому скориставшись своїм правом на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу апелянт не оскаржив рішення Новогродівського міського суду Донецької області в якому судом не було встановлено дату припинення між сторонами шлюбних відносин.

Посилання апелянта на те, що кошти на придбання спірного автомобіля він почав збирати з 07 січня 2019 року, коли між сторонами були припиненні шлюбні відносини і вони перестали вести спільне господарство, до цього він не мав можливості збирати кошти, оскільки витрачав зарплату на побутові потреби сім`ї, за рахунок своєї заробітної плати робив ремонт у квартирі, в якій проживала ОСОБА_1 , у якої заробітна плата була невеликою не підтверджені належними та допустимими доказами, тому колегія суддів не може прийняти їх до уваги.

Посилання апелянт на те, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку поясненням свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили факт приниження шлюбних відносин сторін по справі з початку 2019 року та припинення ведення спільного господарства також не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки судом першої інстанції була надана належна оцінка поясненням свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що свідок ОСОБА_3 про обставини фактичного спільного проживання між сторонами дізнавалась виключно зі слів відповідача ОСОБА_2 , тому її свідчення не можуть бути належним доказом у справі. А свідок ОСОБА_4 , яка є матір`ю відповідача, є зацікавленою особою.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothersv. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.О.Тимченко

Судді: Я.М.Бондар

В.П.Зубакова

Повне судове рішення складено 30 січня 2024 року.

Головуючий О.О. Тимченко