ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/249/23 Номер провадження 22-ц/814/571/24Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Одринської Т.В.,

суддів Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря Сальної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні спільним майном, шляхом вселення її у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 і зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати їй у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 18.12.2022 року ОСОБА_2 повідомив її про те, що він замінив замки на дверях і що наступного дня вона вже не зможе зайти до квартири.

Факт виселення підтверджується витягом із ЄРДР за №000827 від 20.12.2022 року про реєстрацію кримінального правопорушення за ознаками ст.356 КК України, а також відомостями у скарзі від імені ОСОБА_2 , адресованій керівництву ГУНП в Полтавській області, де скаржник підтверджує, що виселив позивачку шляхом заміни замків на вхідних дверях і не допускає дружину в житлове приміщення.

В період із 10.08.2008 року по час подачі даного позову сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, так як рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 07.12.2022 року, яким шлюб між ними було розірвано законної сили не набрало та на момент виселення позивачки чинним не було.

Зазначила, що 06.12.2017 року в період шлюбу подружжя за спільні кошти придбало вищевказану квартиру, загальною площею 61,2 кв.м, житловою площею 36,8 кв.м, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_2 .

Із 12.12.2017 року по теперішній час ОСОБА_1 зареєстрована за вищевказаною адресою разом із відповідачем та сином ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що вищевказане майно є таким, що набуто у шлюбі і таким, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Однак, ОСОБА_2 не визнає за позивачкою її право на частку у спільній сумісній власності на вищевказане майно, виселив її із квартири, де вона проживала і зареєстрована, що порушує її майнові права і змусило звертатися до суду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення до даної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні спірною квартирою, тому її порушені права підлягають захисту, шляхом зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою та вселення її до даного житла.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, прохав скаути оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що шлюб з позивачкою розірвано, спільного господарства з позичкою він не веде. Вказане підтверджується рішенням Октябрського райсуду м. Полтави від 07.12.2022 р. (цивільна справа № 554/11186/22), яке набрало законної сили.

Вказував, що в провадженні Октябрського райсуду м. Полтави перебуває цивільна справа № 554/11186/22 за позовом ОСОБА_1 до нього про поділ майна подружжя та за його зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності.

Наголошував, що квартира, в яку було вселено позивачку, є його особистою власністю, оскільки придбана за його особисті кошти та кошти його батька.

Вважає, що у зв`язку з тим, що рішення про розлучення було прийняте та за рішенням суду шлюб між ними було розірвано, позивачка перестала бути членом його родини, а тому вона втратила право користування його квартирою.

Крім того посилався на те, що розгляд справи відбувся за його відсутності, в зв`язку з чим порушено вимоги статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Прядко О.О. зазначив, що не навів жодних доказів придбання спірної квартири у особисту приватну власність. Натомість, відповідач сам підтвердив наявність спору про поділ майна між подружжям.

Відповідач жодним чином не спростував висновки суду про те, що позивачка вселилася у спірну квартиру на законних підставах, тривалий час (і дотепер) зареєстрована та проживала у цій квартирі, іншого житла не має, а відповідач сервітут позивачки у встановленому законом порядку не оспорював.

Вважає, що доводи, висловлені відповідачем у апеляційній скарзі, зокрема, що спільне проживання колишніх чоловіка та жінки не можливе, не заслуговують на увагу, тому, що вони не відносяться до предмету спору.

Ураховуючи викладене, прохав відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім того, прохав стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6374,50 грн.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судове засідання 08.02.2024 року відповідачем було подано клопотання про відкладення розгляду справи через хворобу, при цьому доказів того, що саме на час розгляду справи він перебуває на лікарняному та не може з`явитися в судове засідання не надав, то зазначені відповідачем підстави для відкладення розгляду справи не є поважними.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Безпідставне відкладення розгляду справи є порушенням гарантії на розгляд справи упродовж розумного строку.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що дана справа перебуває в провадженні апеляційного суду з серпня 2023 року, колегія суддів апеляційного суду вважає достатніми матеріалів справи для розгляду скарги у даному судовому засіданні за даною явкою учасників справи.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 10.09.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07.12.2022 року було розірвано (а.с. 9).

Згідно договору купівлі-продажу від 06.12.2017 року, відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.9 зворот 11).

З 12.12.2017 року позивач разом із сином та відповідачем зареєстровані у вказаній квартирі.

Сторони не заперечують, що між ними виник спір з приводу користування вищевказаним житловим приміщенням.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.12.2022 року вбачається, що 19.12.2022 року ОСОБА_2 самовільно, всупереч установленому законом порядку, здійснив заміну замків та не надає доступ до спірної квартири ОСОБА_1 , чим порушив її права та спричинив останній матеріального збитку, розмір якого встановлюється (а.с. 7).

Підрозділом дізнання Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області проводилось досудове розслідування по зазначеному факту. Постановою старшого дізнавача СД Полтавського РУП ГУНП в Полтавські області Манжура Д.В. кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000827 від 20.12.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.45).

Згідно зазначеної постанови дізнавача, ОСОБА_2 повідомив, що квартира належить на праві приватної власності лише йому, так як дану квартиру подарували йому батьки. У зв`язку з розлученням, вирішив обмежити доступ ОСОБА_1 до квартири. Також підтвердив, що в Октябрському районному суді м. Полтави розглядається цивільна справа про поділ майна. Зазначені обставини ОСОБА_2 виклав також і в скарзі керівництву ГУНП в Полтавській області (а.с.7 зворот 8).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у спірну квартиру була вселена на законних підставах, тривалий час проживала в ній та була зареєстрована, іншого житла немає. Суд прийшов до висновку, що відповідач протиправно її виселив, тому вважав що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у користуванні спірним майном шляхом вселення до спірної квартири є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 СК України.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 13 грудня 2021 року у справі № 607/6395/20 (провадження № 61-7316св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 зроблено висновок про те, що втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Судом встановлено, що позивачка вселилася у спірну квартиру на законних підставах, з часу придбання квартири, з 2017 року зареєстрована та проживала у цій квартирі, іншого житла не має, а тому вона має право користування цим житловим приміщенням.

Установивши, що позивач вселилася у спірне житло, як член сім`ї власника, має достатні та триваючі зв`язки із конкретним місцем проживання, спільними зусиллями за час перебування у шлюбі з відповідачем утримувала квартиру, тому має право користуватися цим житловим приміщенням. В свою чергу, відповідач протиправно чинить їй перешкоди у користуванні житлом шляхом заміни замків на дверях.

Суд першої інстанції, зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачці спірним майном, шляхом її вселення до квартири.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що спірна квартира належить лише йому, оскільки, спірну квартиру було придбано в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі і питання права власності на неї є предметом іншого судового розгляду.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В поданому до суду апеляційної інстанції відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Прядко О.О. подав клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи вказане клопотання суд виходить з наступного.

За змістом статті 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 статті 141ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі№ 755/9215/15-цта в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі№ 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_1 , в ході розгляду справи представляв адвокат Прядко О.О. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 12 серпня 2023 року, ордеру та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ПТ № 2005 від 23 січня 2018 року.

На підтвердження витрат за надання правничої допомоги, стороною позивача надано акт виконання робіт від 03.02.2024 року, рахунок від 03.02.2024 року.

Розділом 3 договору передбачено, що розмір гонорару обчислюється від кількості годин, витрачених адвокатом на виконання доручення клієнта. Вартість години роботи адвоката складає 50% від розміру прожиткового мінімуму станом на дату укладення договору.

Згідно акту виконання робіт від 03.02.2024 року сторони погодили, що послуги були надані якісно та у відповідності до домовленості сторін. Вартість робіт становить - 6374,50 грн, які складаються з подання заяви про вступ представника у справу від 29.01.2024 р., складання відзиву, складання заяви про участь в режимі відеоконференції, представництво інтересів позивача в суді апеляційної інстанції під час розгляду даної справи. Загалом адвокатом витрачено часу - 5 год. 15 хв.

Враховуючи обсяг послуг, наданих адвокатом, а також, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, судова колегія вважає, що заявлений до стягнення розмір понесених судових витрат позивачем підтверджений належними доказами, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6374,50 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6374,50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.02.2024.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді О.О.Панченко

В.П. Пікуль