ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/640/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Сирбул О.Ф.

за участю секретаря Кушнір А.А.

представника позивача ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Ганна Володимирівна про визнання договору позики неукладеним, визнання договору іпотеки недійсним,

встановив:

У вересні 2023 року до Дарницького районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3 ) з позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_4 ) про стягнення боргу за договором позики.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 25.10.2022 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу кошти в сумі 915250,00грн. Згідно умов договору п. 2 визначено, саме суму грошових коштів без нарахування відсотків від суми позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 25.11.2022. Відповідач кошти в вказаний строк не повернула, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача борг з урахуванням індексу інляції та штрафних санцій.

У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом захисту свого порушеного права з метою стягнення боргу з відповідача з урахуванням інфляційних втрат та штрафних санкцій у розмірі 966 491,52 грн.

У листопаді 2023 року відповідач ОСОБА_4 подала зустрічну позовну заяву про визнання договору позики неукладеним, визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 25.10.2022 між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики. Відповідно до п. 1 договору позики позикодавець надав позичальнику суму позики у розмірі 915 250,00 грн., що на момент укладання договору позики становило еквівалент 25 000,00 доларів США, строком до 25.11.2022. Відповідно до п. 2 договору позики визначено, що відсотки за договором позики не сплачуються. З метою забезпечення виконання умов договору позики 25.10.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, який 25.10.2022 було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Г.В. за реєстровим № 1757. Відповідно до п. 1.1 договору іпотеки вказаний договір було укладено з метою забезпечення належного виконання умов договору позики від 25.10.2022, укладеного між позивачем та відповідачем, на суму у розмірі 915 250,00 грн., що на момент укладання договору позики становило еквівалент 25 000,00 доларів США, строком до 25.11.2022. Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки предметом іпотеки є 1/2 частина нежитлового приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 1) у літ. А (Літера А), що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ), Загальна площа зазначеного приміщення становить 88,0 кв.м.

Предмет іпотеки сторонами оцінено в 915 250,00 грн., що на момент укладання договору позики становило еквівалент 25 000,00 доларів США. Як вказано в договорі позики грошові кошти, які є предметом позики мали бути передані до підписання договору позики. Однак в порушення п. 10 Договору позики грошові кошти так і не були передані. Таким чином, договір позики є неукладеним в силу положень абз. 2 ст. 1046 ЦК України, оскільки грошові кошти за вказаним договором позики не надавались. Таким чином, договір іпотеки є недійсним, в силу того, що ним забезпечено неіснуюче зобов`язання.

На підставі вищевикладеного просить визнати неукладеним договір позики, укладений 25.10.2022 між ОСОБА_4 ,.та ОСОБА_3 , який 25.10.2022 було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Г.В. за реєстровим № 1756. Визнати недійсним договір іпотеки, укладений 25.10.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який 25.10.2022 було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Г.В. за реєстровим № 1757.

Ухвалою суду від 22.09.2023 у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.

15.11.2023 від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує щодо позовних вимог, зазначає, що кошти їй не надавалися, а тому договір позики є нукладеним, просила відмовити в задоволенні позову.

15.11.2023 від відповідача ОСОБА_4 надійшла зустрічна позовна заява.

Ухвалою суду від 16.11.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відзив на позовну заяву до матеріалів справи, відповідно до ст. 178 ЦПК України.

Ухвалою суду від 16.11.2023 зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 залишено без руху.

21.11.2023 на виконання вимог ухвали суду від 16.11.2023 від ОСОБА_4 надійшла заява про усунення недоліків зустрічної позовної заяви.

Ухвалою суду від 22.11.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 , відповідно до ст. 193 ЦПК України.

Ухвалою суду від 22.11.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 07.02.2024 представник позивача надав пояснення, в яких позовні вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові, просив задовольнити, щодо зустрічного позову вказав, що вимоги зустрічого позову є безпідставними та недоречними, просив відмовити в його задоволенні повному обсязі.

У судовому засіданні 07.02.2024 представник відповідача надав пояснення, в яких заперечував щодо первісного позову зазначив що відсутні докази того, що кошти були передані ОСОБА_4 , просив відмовити в задоволенні позову, щодо зустрічного позову підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

25.10.2022 сторони уклали договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 1756, відповідно до якого позивач передав відповідачу в якості позики кошти у розмірі 915 250,00 грн. (а.с. 7-8).

Згідно умов договору п. 2 визначено, саме суму грошових коштів без нарахування відсотків від суми позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 25.11.2022.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

В матеріалах справи міститься копія договору позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 1756, відповідно до якого позивач передав відповідачу в якості позики кошти у розмірі 915 250,00 грн., в якому позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві кошти в строк до 25.11.2022.

Відповідно до частини четвертоїстатті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно з частиною другоюстатті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за прострочення виконання грошового зобов`язання з відповідача на корить позивача підлягає стягненню борг у розмірі 915 250,00 грн., індекс інфляції у розмірі 29 425,97 грн., штрафні санкції у розмірі 21 815,55 грн., а всього 966 491,52 грн. Розрахунок заборгованості наданий позивачем перевірено судом та береться до уваги.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Таким чином, оскільки відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала, не повернула позивачу борг, а тому з неї слід стягнути на користь позивача грошові кошти у розмірі 966 491,52 грн.

У задоволенні зустрічого позову слід відмовити з огляду на наступне.

25.10.2022 сторони уклали договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 1756, відповідно до якого позивач передав відповідачу в якості позики кошти у розмірі 915 250,00 грн. (а.с. 7-8).

Згідно умов договору п. 2 визначено, саме суму грошових коштів без нарахування відсотків від суми позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 25.11.2022.

25.10.2022 сторони уклали договір іпотеки на 1/2 частини (частки) нежитлового приміщення, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 1758 (а.с. 64-67).

Відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки вказаний договір було укладено з метою забезпечення належного виконання умов Договору позики від 25.10.2022, укладеного між Позивачем та Відповідачем, на суму у розмірі 915 250,00 грн.

Відповідно до п. 1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки є 1/2 частина нежитлового приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 1) у літ. А (Літера А), що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ). Загальна площа зазначеного приміщення становить 88,0 кв.м.

Предмет іпотеки сторонами оцінено в 915 250,00 грн., що еквівалентно 25 000,00 Доларів США станом на 25.10.2022.

Положеннями ст. 533 ЦК України визначено що якщо у забов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК У країни, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлено строк (дату) його виконання, то воно повинно бути виконано в цей строк (дату).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначення договору як неукладеного може бути на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Згідно із статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Враховуючи зміст вказаних норм, суд зазначає, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який передбачений положеннями Цивільного кодексу України або Господарського кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

З урахуванням викладеного вище суд зазначає, що вимога позивача за зустрічним позовом у цій справі про визнання договору неукладеним не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі № 907/804/17.

В свою чергу, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №456/2946/17.

Вирішуючи питання щодо відповідності договору вимогам закону, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст.11 ЦК.

За змістом ст. 11 ЦК, підставами для виникнення зобов`язань можуть бути різні юридичні факти. Зобов`язання можуть виникати з договорів.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України).

За змістом ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Визначаючи момент вчинення правочину по даному договору позики від 25.10.2022 суд також керується п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та приходить до висновку, що в ньому присутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення, зокрема, наявна згода сторін за всіма істотним умовам договору, передано грошові кошти, які відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібно було передати, тобто, правочин, як такий, було вчинено.

Такої ж правової позиції щодо визначення моменту укладення договору дотримується ВСУ в постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 та відповідно до якого, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передання позичальнику грошової суми.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не спростовувала факт підписання договору позики, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, про виконання сторонами умов договору та його фактичного укладення.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Окрім того, згідно п. 10 Договору позики, вказано, що грошові кошти передаються позикодавцем позичальнику до підписання цього договору, окрім іншого погодили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають домовленості сторін.

В свою чергу, відповідач жодним чином не спростовує факт підписання такого договору.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що договір позики укладено з відповідності у вимогам закону, а позовні вимоги в частині визнання його неукладеним є безпідставними.

Відповідач уклала з позивачем 25.10.2022 договір позики та після нього, того ж дня уклали договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 25.10.2022.

Відповідачем не було подано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини викладені нею у зустрічному позові та на підставі чого можливо було б вважати договір позики від 25.10.2022 неукладеним, недійсним або нікчемним чи укладеним з недосягненням сторонами згоди щодо його істотних умов, з урахуванням відповідного застереження в п. 14 зазначеного договору.

Згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин, суд приходить до висновку також про відсутність підстав для визнання договору іпотеки від 25.10.2022 недійсним, оскільки, згідно до ст.17 ЗУ «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до його припинення або до закінчення строку дії іпотечного договору, в свою чергу, доказів припинення основного зобов`язання за Договором позики від 25.10.2022 на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України чи закінчення строку дії договору іпотеки відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

На підставі вищевикладеного, суд вважає заявлені позовні вимоги зустрічного позову не обґрунтованими та такими, що не підтверджуються фактичними обставинами справи та зібраними доказами, тому вважає за необхідне в задоволенні зустрічого позову - відмовити.

В порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 9 664,93 грн.

Разом з тим, в задоволенні заяви представника позивача про відшкодування з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн., слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 201/2884/21.

Так, матеріали справи не містять, детального опису робіт, що були виконані представником, докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та доказів оплати даних послуг). За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу, а відтак відмовляє позивачу у стягненні судових витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 12, 19, 42, 76, 89, 263-264, 265, 280-282, 282-284, 289, 354, 355 ЦПК України ст.ст. 525, 526, 530, 533, 610, 1046 ЦК України суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 966 491,52 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 9 664,92 грн., у задоволені витрат на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн. відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Ганна Володимирівна про визнання договору позики неукладеним, визнання договору іпотеки недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Ганна Володимирівна, адреса: м. Київ, вул. Вербицького, 16.

Повний текст судового рішення складено 16.02.2024.

Суддя: