Провадження № 2/161/1110/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ленічевої Н.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідачів Забожчук О.В., Христюк А.В.,

Романішиної Т.Л.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора України, Національної поліції України, Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Волинській області про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,-

В С Т А Н О В И В:

24 листопада 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора України, Національної поліції України, Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Волинській області про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 листопада 2015 року на підставі матеріалів, поданих підрозділом Управління СБ України у Волинській області, були внесені відомості до ЄРДР за №0000412 про вчинення злочину за ч.3 ст.368 КК України.

17 червня 2016 року слідчим СУ ГУНП у Волинській області позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.368 КК України, яке в подальшому, а саме 12 серпня 2016 року, було змінено на підозру за передбаченого ч.1 ст.368, ч.4 ст.27, ч.1 ст.369 КК України.

28 вересня 2016 року складено та направлено на розгляд Луцького міськрайонного суду Волинської області обвинувальний акт у вчиненні позивачем злочину, передбаченого ч.1 ст.368, ч.4 ст.27, ч.1 ст.369 КК України.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2022 року №161/10593/16-к, який залишений без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року та постановою Верховного Суду від 06 квітня 2023 року, визнано невинним ОСОБА_1 в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень (кримінального проступку та злочину), передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України та по суду виправданим, за недоведеністю у вчиненні ним даних кримінальних правопорушень (кримінального проступку та злочину) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України.

З посилання на приписи Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач вважає, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності він зазнав моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 1 000 000,00 грн.

При цьому вважає, що під слідством і судом перебував починаючи з моменту внесення відомостей до ЄРДР до постановлення остаточного рішення Верховним Судом, тобто, у період з 02 листопада 2015 року по 06 квітня 2023 року.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 00 000,00 грн. у відшкодування моральної школи, а також судові витрати по справі (а.с.6).

Відповідач ГУНП у Волинській області у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив повністю. Узагальнені доводи цього відповідача зводяться до того, що позивач не довів факту завдання йому моральної шкоди. Вважає, що позивач перебував під слідством і судом у період з 17 червня 2016 року по 06 квітня 2023 року, що становить 81 місяць та 19 днів (а.с.61-65).

Відповідач ДКС України у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив повністю. Узагальнені доводи цього відповідача зводяться до того, що позивач не довів факту завдання йому моральної шкоди. Також вважає, що на підставі Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, для обчислення розміру відшкодування моральної шкоди слід застосовувати мінімальну заробітну плату у розмірі 1 600,00 грн. (а.с.87-90).

Відповідач Волинська обласна прокуратура у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив повністю. Узагальнені доводи цього відповідача зводяться до того, що позивач не довів факту завдання йому моральної шкоди. Вважає, що позивач перебував під слідством і судом у період з 17 червня 2016 року по 30 серпня 2022 року, що становить 74 місяців та 13 днів (а.с.94-115).

Відповідач Офіс Генерального прокурора у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив повністю. Узагальнені доводи цього відповідача зводяться до того, що позивач не довів факту завдання йому моральної шкоди. Також вважає, що не є належним відповідачем у цій справі (а.с.130-136).

Відповідач Національна поліція України у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив повністю. Узагальнені доводи цього відповідача зводяться до того, що позивач не довів факту завдання йому моральної шкоди. Також вважає, що не є належним відповідачем у цій справі (а.с.177-190).

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представники відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та просили суд відмовити у їх задоволенні. Звертали увагу суду, що згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що 02 листопада 2015 року на підставі матеріалів, поданих підрозділом Управління СБ України у Волинській області, були внесені відомості до ЄРДР за №0000412 про вчинення злочину за ч.3 ст.368 КК України (а.с.11).

17 червня 2016 року слідчим СУ ГУНП у Волинській області позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.368 КК України, яке в подальшому, а саме 12 серпня 2016 року, було змінено на підозру за передбаченого ч.1 ст.368, ч.4 ст.27, ч.1 ст.369 КК України.

28 вересня 2016 року складено та направлено на розгляд Луцького міськрайонного суду Волинської області обвинувальний акт у вчиненні позивачем злочину, передбаченого ч.1 ст.368, ч.4 ст.27, ч.1 ст.369 КК України.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2022 року №161/10593/16-к, який залишений без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року та постановою Верховного Суду від 06 квітня 2023 року, визнано невинним ОСОБА_1 в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень (кримінального проступку та злочину), передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 369 КК України та по суду виправданим, за недоведеністю у вчиненні ним даних кримінальних правопорушень (кримінального проступку та злочину) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України (а.с.13-30).

Надаючи свою правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон) визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

При цьому, у пункті 1 частини першої статті 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

У розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, позивач був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, про що наявна відповідна постанова суду про закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто, з реабілітуючої підстави.

Статтею 3 Закону передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

При цьому, у частинах 2 та 3 статті 13 Закону передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Вирішуючи питання про можливість відшкодування моральної шкоди на користь позивача, суд враховує, що він дійсно довгий час перебував під слідством та судом, міг мати душевні переживання у зв`язку з цим, втратити нормальні життєві зв`язки у суспільстві, а отже йому слід присудити відповідне відшкодування.

Визначаючи конкретний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом суд виходить з мінімального розміру моральної шкоди, який визначений у ч.3 ст.13 Закону, оскільки позивач будь-яких обґрунтувань розмір моральної шкоди у 1 000 000,00 грн. не навів.

Проводячи розрахунок належного відшкодування суд бере за основу період часу з дня повідомлення позивачу про підозру 17 червня 2016 року, до дня набрання законної сили виправдувальним вироком суду 30 серпня 2022 року.

Обрахування позивачем періоду перебування під слідством і судом починаючи з дня внесення відомостей до ЄРДР є помилковим, оскільки особа вважається притягнутою до кримінальною відповідальності саме з моменту повідомлення їй про підозру. Аналогічно, помилковим є визначення позивачем кінця строку перебування під судом датою ухвалення постанови Верховного Суду, оскільки у даному випадку позивач вважався реабілітованим з моменту набрання вироком законної сили, що відбулося 30 серпня 2022 року, коли була постановлена відповідна ухвала апеляційного суду про залишення без змін виправдувального вироку.

Всього під слідством та судом позивач перебував повних 74 місяці та 13 днів.

Визначаючи розмір мінімальної заробітної плати при розрахунку розмір моральної шкоди, суд вважає за необхідним відступити від правової позиції, яка відображена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року №203/3541/15-ц, та зводиться до того, що за основу береться розмір мінімальної заробітної плати, який визначений станом на день присудження моральної шкоди, наводячи такі мотиви.

Так, станом на час звернення позивача до суду діяв Закон України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», в якому мінімальна заробітна плата визначалася у розмірі 6 700,00 грн.

З 01 січня 2024 року, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», змінилося правове регулювання визначення розмір мінімальної заробітної плати. Зокрема в загальному випадку такий розмір встановлений у 7 100,00 грн. (з 01 січня 2024 року) та 8 000,00 грн. (з 01 квітня 2024 року), але окремо визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

При цьому ні на час формування правової позиції Верховного Суду постановою від 16 січня 2019 року №203/3541/15-ц, ні на час набрання законної сили виправдувальним вироком відносно позивача, ні на час звернення позивача до суду, такої диференціації розміру мінімальної заробітної плати в залежності від присудження відповідних виплати судом, не існувало, а тому застосувати вищенаведену правову позицію до цієї справи неможливо, як нерелевантну.

До того ж, правова позиція Верховного Суду у постанові постановою від 16 січня 2019 року №203/3541/15-ц була спрямована на покращення становища особи, яка була незаконно притягнута до кримінальної відповідальності, адже за встановленою у державі практикою, розмір мінімальної заробітної плати щороку збільшувався, а не зменшувався.

Фактично позивач в даному випадку поставлений у становище, коли мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди залежить не від реалізації його права на звернення до суду, а від того, коли саме суд розгляне його позовні вимоги у 2023 році, коли діяв мінімальний розмір заробітної плати у 6 700,00 грн., чи 2024 році, коли діє розмір такої заробітної плати у 1 600,00 грн.

На переконання суду, враховуючи відповідну зміну правового регулювання, а також враховуючи право особи на отримання справедливого відшкодування у разі незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, яке закріплене у статті 3 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, в даному випадку слід застосовувати показник мінімальної заробітної плати, який діяв станом на час звернення до суду з цим позовом та становить 6 700,00 грн.

Отже за 74 повних місяців та 13 днів за час перебування під слідством та судом позивачу слід присудити 498 703,11 грн. (6 700 х 74 + 6 700 х (13 / 30)) у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Оцінюючи доводи відповідачів Офісу Генерального прокурора та Національної поліції України про те, що вони не є належними відповідачам у справі, суд зазначає, що фактично відповідачем у цій справі є держава, а не конкретні органи державної влади.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Враховуючи вищенаведену позицію Великої Палати Верховного Суду, судове рішення слід задовольнити шляхом стягнення відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України, а не «з держави Україна за рахунок Державного бюджету України», як просить позивач.

Керуючись ст.265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора України, Національної поліції України, Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Волинській області про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 498 703,11 грн. (чотириста дев`яносто вісім тисяч сімсот три гривні одинадцять копійок) в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений та підписаний 31 січня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк