Справа № 536/2519/23
Провадження № 2-о/536/12/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі: головуючої судді Клименко С.М.

за участі секретаря судового засідання Марченко О.М.

заявника ОСОБА_1 та її представника за угодою адвоката Возного С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в залі судових засідань в місті Кременчуці справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 листопада 2023 року звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю посилаючись, що має рідного брата ОСОБА_2 , з яким з серпня 2013 року проживала разом та перебувала на його утриманні та з яким вела спільне господарство, піклувалась про нього, після призову ОСОБА_2 до Збройних сил України, він хоч і знаходився в м. Запоріжжя, продовжував утримувати її та перераховувати гроші. В червні 2023 року вона отримала від Кременчуцького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки сповіщення, що її брат ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 зник безвісти під час визволення населеного пункту Нововознесенське Херсонської області. З метою отримання грошового забезпечення, вона звернулась з відповідною заявою до командування військової частини НОМЕР_1 , де їй повідомили, що вказані виплати можливі у разі надання відповідних документів про перебування на утриманні брата.

Просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 зник безвісти під час визволення н.п. Нововознесенське Херсонської області та перебування на його утриманні.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та її представник адвокат Возний С.В. заяву підтримали та просили задовольнити, про підстави та обставини якої пояснили так як це викладено в заяві.

Заінтересована особа: Військова частина НОМЕР_1 в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, з заявою про відкладення судового засідання не зверталися, причини неявки не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення заявника та її уповноваженого представника, свідків, дослідивши надані матеріали справи і оцінюючи все в сукупності вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

З огляду на викладене, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч.2 ст.293 ЦПК України).

Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Установлено, що ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .

З довідки № 24-10/01/22 від 11.08.2023, виданої Східним старостинським округом Кременчуцького району Полтавської області Горішньоплавнівської міської ради, слідує, що заявниця ОСОБА_1 фактично проживає без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 з вересня 2014 року по теперішній час з ОСОБА_4 .

Про проживання за вказаною адресою ОСОБА_2 у даній довідці не вказано.

Згідно картки соціально-демографічних даних військовослужбовця, домашня адреса солдата ОСОБА_2 АДРЕСА_2 .

Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснили, що вони є сусідами ОСОБА_1 , яка проживала разом з братами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в орендованому житлі, разом вони вели спільне господарство, знають, що у 2018 році старший брат ОСОБА_2 пішов на війну, зі слів ОСОБА_1 вона була на його утриманннанні та він надсилав їй кошти, так як в неї проблеми із працевлаштуванням.

Свідок ОСОБА_4 пояснив, що ОСОБА_1 є його рідною сестрою, а ОСОБА_2 рідним братом, всі разом вони проживали в АДРЕСА_1 до 2018 року, потім брат пішов служити за контрактом, приїжджав додому у відпустки, надсилав на його картку гроші, він віддавав їх сестрі ОСОБА_1 , яка ніде не працює.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (надалі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі

Відповідно до статті 2 Закону № 2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною першою 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

У відповідності до частин другої - четвертої статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини шостої статті 9 Закону № 2011-XII, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

07.06.2018 наказом Міністерства оборони України № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (надалі - Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Розділом ХХХ вказаного Порядку регулюється питання щодо виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.

Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим (пункт 2 Розділ ХХХ Порядку № 260).

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (надалі - Порядок № 884).

Під терміном "безвісно відсутній військовослужбовець" слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку № 884).

Пунктом 3 Порядку № 884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Згідно із пунктом 4 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку № 884, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Відповідно до пункту 7 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Як слідує з матеріалів справи, на адресу заявниці від Кременчуцького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки надійшло сповіщення за №76 від 14.03.2023 про те, що її брат, заступник командира бойової машини-навідник -оператор гірсько-штурмової роти гірсько-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під час визволення н.п. Нововознесенське Херсонської області, зник безвісти.

13 червня 2023 року заявниця звернулася до військової частини НОМЕР_1 з заявою про виплату грошового забезпечення брата ОСОБА_2 , який зник безвісті.

21 червня 2023 року Військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_1 повідомлено, що виплата грошового забезпечення брата на її користь можлива у разі надання на їх адресу відповідних документів про перебування на його утриманні та що згідно з чинним законодавством грошове забезпечення ОСОБА_2 депоновано на спеціальний рахунок військової частини.

Отже, факт перебування заявниці на утриманні померлого, має значення для отримання нею грошового забезпечення.

Приймаючи рішення по суті, суд зазначає таке.

Проаналізувавши норми Порядку №884, суд встановив, що підставою для виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення брата є докази її перебування на його утриманні.

Однак, проаналізувавши надані доводи заявниці, суд встановив, що вони не підтверджені доказами.

Так, покази в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не підтверджують заявлені вимоги щодо перебування ОСОБА_1 на утриманні брата, оскільки ці свідки не могли назвати джерела своєї обізнаності щодо вказаних обставин, знають все виключно зі слів заявниці, тому в розумінні положень ст.77 ЦПК України вони є неналежним доказом і тому суд не бере їх до уваги.

Поданий як доказ акт від 11.08.2023 про те, що ОСОБА_2 фактично проживав без реєстрації разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 13.09.2014 по АДРЕСА_1 викликає сумніви в його достовірності, тому не може бути підставою для задоволення позовних вимог щодо встановлення факту перебування на утриманні особи.

Будь-яких інших доводів щодо спільного проживання, а також ведення спільного господарства між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявницею суду не подано та судом не здобуто.

Всупереч вимогам частини 1 статті 81 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, заявниця в підтвердження своїх вимог щодо встановлення факту перебування на утриманні брата ОСОБА_2 доказів не надала і судом їх не здобуто.

З вказаних підстав суд в задоволенні заяви відмовляє.

Керуючись ст.13, 81, 259,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю відмовити.

На рішення суду учасниками справи може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

У разі оголошення вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяС. М. Клименко

Повний текст судового рішення складено 15.02.2024.