П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/5087/20

Провадження № 22-ц/4815/140/24

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Ковальов І.М.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено:

об 11 год. 56 хв. 01 листопада 2023 року в

м. Рівне Рівненської області

Дата складення повного тексту: не зазначено.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач1: ОСОБА_2 ;

відповідач2; ОСОБА_3 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковський Андрій Іванович;

представники учасників справи:

позивача адвокат Куцоконь Юрій Петрович;

відповідача1 адвокат Грозік Іван Іванович;

відповідача2 адвокати Тимошенко Оксана Василівна та ОСОБА_4 ;

за участі: представників сторін адвокатів Тимошенко Оксани Василівни та ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2023 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковський Андрій Іванович; про визнання недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки. Мотивуючи свої вимоги, покликалась на те, що 11 травня 2018 року ОСОБА_2 , який діяв від її імені на підставі довіреності, уклав з ОСОБА_3 договір іпотеки. При цьому договором забезпечувалось виконання зобов`язання ОСОБА_2 з повернення ОСОБА_3 500 000 гривень за договором позики від 11 травня 2018 року. Вважала, що відповідач, укладаючи договір іпотеки від імені позивача, діяв виключно у своїх інтересах, а не довірителя, і такими діями фактично гарантував собі погашення заборгованості за рахунок належного їй на праві приватної власності майна.

З наведених мотивів просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 11 травня 2018 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А. І. та зареєстрований в реєстрі за №2671.

Ухвалою Рівненського міського суду від 09 жовтня 2020 року залучено ОСОБА_3 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Рівненського міського суду від 23 квітня 2021 року змінено процесуальний статус ОСОБА_3 на співвідповідача.

Ухвалою Рівненського міського суду від 23 квітня 2021 року залучено приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Круліковського А.І. до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2023 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 11 травня 2018 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А. І. та зареєстрований в реєстрі за №2671.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного договору іпотеки від імені ОСОБА_1 забезпечив виконання власних грошових зобов`язань за рахунок вартості належного позивачу майна, а не в інтересах довірителя, а тому це є підставою для визнання зазначеного договору іпотеки недійсним.

На рішенням суду ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про те, що своєю довіреністю ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися, а саме продати, обміняти, передати в іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань як довірителя так і третіх осіб, належне їй нерухоме майно - приміщенням цокольного поверху № 34, 35, VII, VIII, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Довіреністю також обумовлено, що повірений має право підписувати та укладати від імені довірителя будь-які правочини в т.ч., але не виключно, договори іпотеки нерухомого майна, розписуватися за неї, визначаючи умови договорів іпотеки на свій розсуд. За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Отже, на дату підписання оспорюваного договору іпотеки у ОСОБА_2 було достатньо повноважень відповідно до довіреності, яка не була відкликана. При цьому довіритель надала необмежені повноваження без обов`язку погоджувати умови договорів з правом забезпечення виконання зобов`язань як її (як довірителя), так і третіх осіб. Крім того, з огляду на те, що ОСОБА_1 , усвідомлюючи свої дії та наслідки, надала довіреність з відповідним спектром повноважень, а в подальшому на шкоду інтересам іпотекодержателя оспорила договір іпотеки, то така поведінка є суперечливою, а це згідно з усталеною судовою практикою є недопустимим.

Тому просить скасувати рішення суду першої інстанції, відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позову повністю.

У поданому відзиві ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Посилалась на те, що оспорюваний правочин безпосередньо не вчиняла, а згоди на його укладення не надавала.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, довіреністю від 02 серпня 2017 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися (продати, обміняти, передати в іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань як довірителя, так і третіх осіб) належним позивачу нерухомими майном, в т.ч. нежитловими приміщеннями цокольного поверху № 34, 35, VII, VIII, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціну та на умовах, які будуть визначатися повіреним самостійно, виходячи із розумної доцільності, а також представляти інтереси довірителя в усіх компетентних підприємствах, установах, організаціях всіх форм власності незалежно від їх підпорядкування, з усіх без винятку питань, пов`язаних з виконанням цього доручення.

11 травня 2018 року було укладено договір позики між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_6 (позичальник). За цим договором ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_7 500 000,00 гривень строком до 31 серпня 2018 року. Підписанням даного договору сторони погодили, що позикодавець кошти передав, а позичальник отримав. Сторони підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного чи удаваного.

Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань укладено договір іпотеки між ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець), від імені якої за вказаною довіреністю діяв ОСОБА_2 . Предмет іпотеки знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 75,7 м2 (п. 3.1. договору іпотеки) та складається з нежитлових приміщень цокольного поверху №34, 35, VII, VIII. Договір зареєстровано в реєстрі за № 2672.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2019 року у цивільній справі №569/24191/18, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 11 травня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 61 328,59 гривень.

Спірні правовідносини виникли з того приводу, що ОСОБА_2 , укладаючи від імені ОСОБА_1 договір іпотеки, діяв виключно в своїх інтересах, а не довірителя, оскільки такими діями фактично гарантував виконання власних боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 .

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини третьої ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою та третьою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з частиною третьою ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення - довірителем і повіреним.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Так, відповідно до частини третьої ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тобто правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

При цьому словосполучення "у своїх інтересах" потрібно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц.

Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних інтересах, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним (постанова Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 569/19674/19 (провадження № 61-9698св22)).

Оскільки ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного договору іпотеки від імені ОСОБА_1 забезпечив виконання власних грошових зобов`язань за рахунок вартості належного позивачу майна, а не в інтересах довірителя, колегія суддів погоджується з висновком міського суду про наявність підстав для визнання недійсним договору іпотеки, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений 11 травня 2018 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А. І. та зареєстрований в реєстрі за №2671.

Доказів того, що позивач схвалювала договір іпотеки та отримувала кошти за договором позики, на забезпечення якого був укладений оспорюваний правочин, матеріали справи не містять.

Очевидно, що укладаючи договір іпотеки ОСОБА_2 вчинив правочин всупереч інтересам довірителя та допустив настання несприятливих для ОСОБА_1 наслідків, зокрема, можливості втрати нею права власності на належне їй нерухоме майно.

Про правильність розв`язання цивільно-правового спору таким чином наведено в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №642/7417/18 (провадження № 61-8303св22), викладеній за подібних правовідносин.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2023 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 23.01.2024

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук