УХВАЛА

22 січня 2024 року

м. Київ

справа № 473/2697/23

провадження № 61-558ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вуїв Оксана Вікторівна, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року та касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Божко Дар`я Олександрівна, на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача проценти, нараховані відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, за період з 12 жовтня 2021 року до 23 лютого 2022 року, у розмірі 365 298,90 грн, із розрахунку 30 % річних від простроченої суми боргу, згідно з пунктом 3.7 умов договору позики, а також інфляційні збитки, за період з 12 листопада 2021 року до 23 лютого 2022 року, у розмірі 143 758,24 грн, а всього 509 057,14 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 18 грудня 2014 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до умов якого, вона передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2 046 000 грн, що на час його укладання еквівалентно 124 000 дол. США, строком до 18 грудня 2015 року.

У зв`язку з ухиленням відповідача від повного та своєчасного виконання умов договору позики в частині повернення суми боргу, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 3 292 200 грн, що в еквіваленті, згідно курсу валют станом на 29 березня 2018 року, становило 124 000 доларів США, проценти за користування позикою, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, нараховані за період з 18 грудня 2014 року до 18 грудня 2015 року, у розмірі 824 673,55 грн, а також проценти, нараховані відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, за період з 19 грудня 2015 року до 26 березня 2018 року, у розмірі 2 240 499,95 грн, а всього 6 357 373,50 грн.

На виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання та відкрито виконавче провадження № 65038151.

Оскільки відповідач на виконання вказаного судового рішення заборгованість не сплатив, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2022 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуто проценти, нараховані відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, за період з 12 жовтня 2018 року до 11 жовтня 2021 року, в розмірі 2 962 980 грн, а також інфляційні збитки, за період з 12 жовтня 2018 року до 11 листопада 2021 року, в розмірі 739 757,34 грн.

Судові рішення щодо стягнення основного боргу, процентів за користування позикою, процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем ані в добровільному, ані в примусовому порядку не виконані, у зв`язку з чим позивач просила позов задовольнити.

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області рішенням від 09 жовтня 2023 року позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , відповідно до частини другої статті 625 ЦК України: проценти за період з 12 жовтня 2021 року до 23 лютого 2022 року в розмірі 365 298,90 грн; інфляційні збитки за період з 12 листопада 2021 року до 23 лютого 2022 року в розмірі 143 758,24 грн, а всього - 509 057,14 грн. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 090,57 грн.

Миколаївський апеляційний суд постановою від 04 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Божко Д. О., задовольнив частково. Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 143 758,24 грн, за період з 12 листопада 2021 року до 23 лютого 2022 року, скасував. Відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 143 758,24 грн. Це ж рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору змінив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, у розмірі 3 652,99 грн, за подачу позовної заяви. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 156,37 грн судового збору за подачу апеляційної скарги. У іншій частині рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2023 року залишив без змін.

03 січня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вуїв О. В., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 143 758,24 грн та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

11 січня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Божко Д. О., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року, в якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення 30 % річних та статті 625 ЦК України на підставі договору позики та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Верховний Суд вивчив касаційні скарги та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скарги подані на судові рішення, ухвалені у справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Отже, зазначена справа не підлягає касаційному оскарженню.

Урахувавши предмет позову, оскаржувані судові рішення, прийняті у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не зазначені, суд під час вивчення касаційної скарги такі винятки самостійно не встановив.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).

Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Оскільки оскаржувані заявниками судові рішення не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особами, які подали касаційні скарги, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Вуїв Оксана Вікторівна, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року та касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Божко Дар`я Олександрівна, на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров