Провадження № 22-ц/801/105/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 рокуСправа № 127/29140/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Берегового О. Ю.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни, про визнання права іпотекодержателя, внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 24 жовтня 2023 року у м. Вінниці суддею цього суду Ан О.В., дата складання його повного тексту 27 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М., про визнання права іпотекодержателя, внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позов мотивований тим, 26 жовтня 2006 року ОСОБА_2 уклав кредитний договір із Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі АКБ «Райффайзенбанк Україна») №МL-800/142/2006, в якості забезпечення виконання зобов`язань за яким того ж дня уклав із цим банком договір іпотеки РМL-800/143/2006. Предметом іпотеки стала кв. АДРЕСА_1 .

В результаті укладених договорів про відступлення права вимоги до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_2 за вище вказаними договорами.

У 2021 році сторони дійшли згоди стосовно порядку та виконання зобов`язань за кредитним договором, тому 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 на прохання відповідача своєю заявою підтвердила виконання ОСОБА_2 всіх зобов`язань за договором іпотеки. У заяві вона просила припинити іпотеку та заборону відчуження майна, яке було предметом іпотеки.

22 лютого 2022 року ОСОБА_2 , не маючи змоги погасити залишок боргу, завірив у нотаріуса заяву, якою визнав свою заборгованість перед позивачем. Також у ній він не заперечував щодо реєстрації права власності на іпотечне майно за ОСОБА_1

22 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М. із заявою, у якій просила зареєструвати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, однак нотаріусом було відмовлено позивачу у вчиненні таких дій, адже згідно заяви ОСОБА_1 зобов`язання ОСОБА_2 за договором іпотеки виконані та іпотека припинена.

Крім того, ОСОБА_1 звернулася із заявою до нотаріуса, в якій вказала, що їй стало відомо про припинення іпотеки та заборони відчуження квартири, просила у зв`язку із неповним погашенням заборгованості відновити записи про іпотеку та заборону на відчуження згаданої вище квартири. Приватний нотаріус відмовив у відновленні таких записів, посилаючись на відсутність такого механізму.

Пославшись на те, що вказані вище обставини унеможливлюють реалізацію прав позивача як іпотекодержателя, а відповідач може відчужити майно, не виконавши взятих на себе зобов`язань, ОСОБА_1 просила визнати за нею право іпотекодержателя (обтяжувача) щодо нерухомого майна, а саме щодо згаданої вище квартири та внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію іпотеки та державну реєстрацію обтяжень щодо цього нерухомого майна.

24 жовтня 2023 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Мишковська Т.М., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Зокрема скаржник посилається на те, що в матеріалах справа міститься заява відповідача, у якій він визнає наявність боргу та не заперечує проти припинення своїх зобов`язань у спосіб, визначений ст. 37 Закону України «Про іпотеку», натомість за змістом цього Закону іпотека є дійсною до повного виконання основного зобов`язання, яке відповідачем у цій справі наразі не виконане.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Належним чином повідомлений позивач та його представник - адвокат Мишковська Т.М. до апеляційного суду не з`явились, 22 січня 2024 року адвокат Мишковська Т.М. подала до суду заяву про розгляд справи у відсутність скаржника та його представника.

Відповідач у судове засідання не з`явився.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Повістка про виклик ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції направлялась йому за адресою, повідомленою ним у заяві, що була подана ним в суд першої інстанції (а. с. 51). Однак вона повернулась на адресу апеляційного суду, вручена йому не була, згідно відмітки на конверті, у якому направлялась ця повістка, що проставлена працівником АТ «Укрпошта», «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 88).

Враховуючи, що відповідач із заявою про зміну місцезнаходження, місця проживання чи перебування не звертався, інша адреса його місцезнаходження, місця проживання чи перебування суду не відома, судова повістка йому навправлялась за адресою, повідомленою ним суду, тому з урахуванням приписів ч. 8 ст. 128 ЦПК України він є належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи.

Згідно положень ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У постанові від 22 травня 2023 року у справі № 523/13340/20 Верховний Суд вказав, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він вправі, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Таким чином колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності вказаних належним чином повідомлених учасників справи, оскільки неявка учасників справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи, а відкладення її розгляду призведе до порушення строків розгляду апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 26 жовтня 2006 року ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» уклали кредитний договір №МL-800/142/2006, відповідно до якого розмір кредиту становив 19 500 дол. США, цільове призначення кредиту - купівля нерухомого майна, процентна ставка 5,99% річних. Згідно додаткового договору №1 до кредитного договору сторони погодили зміни та доповнення до нього, зокрема розмір фіксованих процентів, який складав 7% річних в період з 27 квітня 2009 року по 27 вересня 2009 року, а в період з 28 вересня 2009 року до повного виконання боргових зобов`язань - 9,51% річних (а. с. 6-10).

Того ж дня в якості забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором ОСОБА_2 із вказаним банком уклав договір іпотеки РМL-800/143/2006. Предметом іпотеки стала кв. АДРЕСА_1 . У договорі іпотеки сторони погодили, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає згідно з чинним законодавством України заборону відчуження предмета іпотеки. Заборона відчуження діє до дати надання іпотекодержателем нотаріусу письмового повідомлення про повну сплату іпотекодавцем всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором або про припинення договору (а. с. 11-14).

26 жовтня 2006 року на підставі вказаного договору іпотеки приватним нотаріусом Бєлою О.М. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію іпотеки, накладено заборону відчуження вказаної вище квартири, номер запису №38141434 (а. с. 22)

24 квітня 2009 року ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 уклали договір про внесення змін №1 до вказаного вище договору іпотеки, у якому погодили, що розмір боргових зобов`язань забезпечених іпотекою становить 19 8781,31 дол. США (а. с. 17).

11 вересня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна», та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, що укладені були між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 26 жовтня 2006 року (а. с. 18-21).

01 грудня 2021 року ОСОБА_1 своєю заявою підтвердила виконання ОСОБА_2 всіх зобов`язань за договором іпотеки, також просила припинити іпотеку та заборону відчуження майна, яке було предметом іпотеки (а. с. 23).

22 лютого 2022 року ОСОБА_2 у своїй заяві підтвердив, що заборгованість перед позивачем має, та вказав, що не заперечує щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме на зазначену вище квартиру, за іпотекодержателем ОСОБА_1 (а. с. 25).

22 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М. із проханням зареєструвати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання та зареєструвати за нею право власності на квартиру, що розташована за вказаною вище адресою. Мотивувала це тим, що ОСОБА_2 станом на вказану дату її суму боргу не сплатив, він письмово підтверджує наявність боргу та не заперечує щодо припинення своїх зобов`язань у спосіб, визначений ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 27).

07 липня 2023 року цей приватний нотаріус надала відповідь про те, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Однак заява ОСОБА_1 від 01 грудня 2021 року свідчить про те, що всі зобов`язання за договором іпотеки виконані (а. с. 29).

22 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до цього ж нотаріуса, де вказала, що їй стало відомо про припинення іпотеки та заборони відчуження квартири, просила вважати її заяву від 01 грудня 2021 року помилковою та у зв`язку із неповним погашенням заборгованості відновити записи про іпотеку та заборону відчуження згаданої вище квартири. У ній вона також зазначила, що ОСОБА_2 підтверджує наявність боргу та не заперечує щодо припинення своїх зобов`язань у спосіб, визначений ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 28).

07 липня 2023 року приватний нотаріус надав позивачу відповідь на дану заяву про те, що таке поняття як «відновлення» запису, який був припинений не передбачене Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а. с. 30).

09 жовтня 2023 року до суду першої інстанції від відповідача надійшла заява про те, що він підтверджує викладені у позові обставини, не заперечує проти задоволення позовних вимог (а. с. 51).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що заява позивача від 01 грудня 2021 року підтверджує факт відсутності заборгованості відповідача перед позивачем, в матеріалах справи немає будь-яких доказів на підтвердження наявності заборгованості, позивачем не надано достатніх та достовірних доказів, з яких би можна було прослідкувати порядок передачі прав вимоги, щоб визначити чи правомірно ОСОБА_1 набула права вимоги та чи є вона дійсно належним стягувачем.

Однак з таким висновком суду першої інстанції неможливо погодитись з огляду на таке.

Згідно з абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України (див. постанови від 24 грудня 2014 року (провадження № 6-201цс14), від 05 лютого 2014 року (провадження № 6-131цс13)).

Статтею 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав зміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 вказала, що виключення запису про обтяження (зокрема на підставі судового рішення) саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. Якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню. Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували до моменту переходу цих прав.

Згідно ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

З урахуванням наведеного, а також того, що іпотека є чинною до повного виконання зобов`язання та що відповідач у цій справі своєю заявою підтвердив наявність заборгованості перед позивачем та не заперечував щодо припинення своїх зобов`язань у спосіб, визначений ст. 37 Закону України «Про іпотеку», тобто встановлення обставини, що основне зобов`язання залишилось невиконаним, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що заява позивача від 01 грудня 2021 року підтверджує факт відсутності заборгованості відповідача перед позивачем та що в матеріалах справи немає будь-яких доказів на підтвердження наявності заборгованості.

Разом із тим, апеляційним судом встановлено, що із договорів про відступлення прав вимоги від 11 вересня 2020 року прослідковується, що правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна» є ЗАТ «ОТП Банк», а правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» є ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо», натомість правонаступником ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» є ОСОБА_1 . Тобто позивач правомірно набула право вимоги за кредитним договором та право вимоги за договором іпотеки, що укладені були між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 .

Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Частиною 6 ст. 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам ст. 206 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц вказано, що «відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Враховуючи, що обставина переходу права вимоги до позивача у справі підтверджується договорами про відступлення права вимоги від 11 вересня 2020 року, вона не оспорюється сторонами, обставини, зазначені у позові визнаються відповідачем у його заяві, що надійшла до суду 09 жовтня 2023 року, відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано достатніх та достовірних доказів, з яких би можна було прослідкувати порядок передачі прав вимоги, щоб визначити чи правомірно ОСОБА_1 набула права вимоги та чи є вона дійсно належним стягувачем.

Відтак доводи апеляційної скарги у частині вимоги про визнання права іпотекодержателя є обґрунтованими.

Звертаючись до суду з позовом, позивач також просила внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію іпотеки та державну реєстрацію обтяжень щодо згаданої вище квартири.

Відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, суд послався на те, що заява позивача від 01 грудня 2021 року про виконання відповідачем зобов`язань за договором іпотеки є одностороннім правочином, який містить правові наслідки як для сторін так і для третіх осіб та підтверджує факт відсутності заборгованості, ця заява позивача не спростована та не визнана судом недійсною, а тому така обставина позбавляє суд можливості визнати право ОСОБА_1 як іпотекодержателя та внести повторно запис до реєстру.

Проте з такими висновками суд апеляційної інстанції не погоджується, зважаючи на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у п. 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

У разі визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна та внесення відповідного запису до Державного реєстру іпотек, іпотекодержатель відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про іпотеку» набуває право пред`являти вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки до особи, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки та яка набула статусу іпотекодавця.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності: інші речові права відповідно до закону.

Статтею 31-1 цього Закону визначено особливості проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень.

Реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником.

Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення.

Державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного судового рішення формує та реєструє необхідну заяву або реєструє судове рішення про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи судове рішення про скасування відповідного судового рішення.

Проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень здійснюється у порядку та строки, передбачені цим Законом, без справляння адміністративного збору.

Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та Єдиним державним реєстром судових рішень здійснюється інформаційно-комунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Міністерством юстиції України спільно з Державною судовою адміністрацією України.

Враховуючи наведені вище приписи законодавства, а також практику Верховного Суду, у даній справі відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки судове рішення про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна після набрання ним чинності є підставою для внесення до відповідного державного реєстру запису про іпотекодержателя, а тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити саме з таких підстав.

За ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що наведені вище доводи апеляційної скарги є обґрунтованим, а тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про визнання права іпотекодержателя підлягає скасуванню. Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, проте дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, отже оскаржуване рішення у цій частині необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст.382 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду встановлено розмір судового збору - 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Згідно з п. п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою розмір судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір»).

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що з 1 січня 2023 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2 684 грн.

З матеріалів справи слідує, що позивач при зверненні з позовом у вересні 2023 року сплатила судовий збір за дві вимоги немайнового характеру у розмірі 2 147, 20 грн., а при подачі апеляційної скарги 3 220, 80 грн.

За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог та частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне стягнути із відповідача користь позивача судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1 073, 60 грн., а також стягнути із відповідача користь позивача судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 610, 40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права іпотекодержателя скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким цю позовну вимогу задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право іпотекодержателя (обтяжувача) щодо нерухомого майна, а саме щодо кв. АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки за договором іпотеки за № РМL-800/143/2006 від 26 жовтня 2006 року, що укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», який укладений в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №МL-800/142/2006 від 26 жовтня 2006 року між цими самими сторонами.

Вказане рішення в частині вирішення іншої позовної вимоги змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Зазначене рішення в частині розміру стягнутого судового збору скасувати.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 073, 60 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610, 40 грн.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. Ю. Береговий