Провадження № 2/352/120/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Олійника М. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Кукули О. С.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя (а.с. 1-2), в якому, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 20), просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на алюмінієву двосекційну драбину вартістю 9000 грн та стягнути з відповідача ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію за частини спільного рухомого майна в розмірі 195 000 грн., визнати за ОСОБА_4 право власності на рухоме майно: автомобіль CITROEN GAMPI державний номер НОМЕР_1 ; трактор Т-40, модель ХТЗ; культиватор до трактора; дискові борони; трьохкорпусний плуг. Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що сторони перебували у шлюбі з 08 березня 2003 року до 13 липня 2021 року. Під час шлюбу сторони набули рухоме майно: автомобіль CITROEN GAMPI держаний номер НОМЕР_1 ; трактор Т-40, модель ХТЗ; культиватор до трактора; дискові борони; трьохкорпусний плуг, алюмінієву двосекційну драбину. Враховуючи, що згоди щодо розподілу спільного сумісного майна між сторонами досягнуто не було, позивач просила провести поділ спільного сумісного майна подружжя та покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою від 23 жовтня 2023 року суд відкрив спрощене провадження у справі.

Ухвалою від 18 грудня 2023 року за клопотанням представника позивача були витребувані докази.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили задовольнити позовні вимоги на підставах, викладених у позові. Повідомили, що документів щодо придбання спірного майна позивач не має, а вартість майна була визначена позивачем із середньо ринкової вартості. Додатково позивач зазначила, що бажає саме отримати грошову компенсацію за належну їй частину спільного майна, і відповідно визнання за нею право власності на частину майна її не влаштовує.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову оскільки позивачем не надано доказів придбання майна під час перебування у шлюбу, а також відсутні докази вартості такого майна, що робить неможливим стягнення з відповідача грошової компенсації. З вартістю майна вказаною позивачкою відповідач не погоджується.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків:

Встановлені судом обставини з посиланням на докази.

В ході судового розгляду встановлено, що згідно з рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2021 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що був зареєстрований 08 березня 2003 року, був розірваний. Рішення набрало законної сили 13 липня 2021 року (а.с. 4).

11 листопада 2014 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на автомобіль CITROEN GAMPI державний номер НОМЕР_1 (а.с. 41).

Релевантні норми права.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

В силу ст. 60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України).

Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України.

Відповідно до вимог п.п. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. В разі, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Будь-якої домовленості між сторонами не існує, як не існує шлюбного контракту або договору.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми вказаної статті свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту пунктів 23, 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У пункті 25 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.

Предмет доказування - це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Висновки суду.

Так, позивач ОСОБА_1 зазначила, що спільним сумісним майном є таке рухоме майно:

-автомобіль CITROEN GAMPI держаний номер НОМЕР_1 ;

-трактор Т-40, модель ХТЗ;

-культиватор до трактора;

-дискові борони;

-трьохкорпусний плуг;

-алюмінієва двосекційна драбина.

Суд звертає увагу, що позивачем не було надано ЖОДНОГО доказу на підтвердження обставин придбання під час перебування у шлюбі, а також вартості такого майна: трактора Т-40, модель ХТЗ; культиватора до трактора; дискових борін; трьохкорпусного плугу, тому позовні вимоги в частині поділу цього майна шляхом стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації в розмірі частини мана задоволенню не підлягають.

При цьому суд наголошує, що саме сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, зокрема подання/неподання клопотань і доказів у строк, визначений процесуальним законодавством.

В свою чергу, автомобіль CITROEN GAMPI держаний номер НОМЕР_1 дійсно був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_4 під час перебування сторін у шлюбі, тому вказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя.

Водночас, позивач обравши конкретний спосіб захисту своїх прав, просила саме стягнути на її користь грошову компенсацію у розмірі половини вартості спільного майна. Такі позовні вимоги могли бути задоволені судом у випадку надання доказів вартості спірного майна, але дана справа будь-яких доказів вартості майна не містить. Вказана у позові вартість автомобіля є припущеннями позивача, відповідачем позовні вимоги не визнаються в тому числі і щодо вартості майна, а доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору (ч. 3 ст. 13 ЦПК України), а суд в свою чергу, відповідно до вимог ч. 2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Таким чином, суд змушений відмовити в задоволенні позовної вимоги в частині стягнення грошової компенсації в розмірі вартості автомобіль CITROEN GAMPI держаний номер НОМЕР_1 через відсутність доказів його вартості, а вийти за межі позовних вимог і визначити інший спосіб поділу майна, суд не має можливості.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Дата складення повного судового рішення - 19 лютого 2024 року.

Суддя Максим ОЛІЙНИК