Суддя Попова В. О.
Справа № 644/1270/23
Провадження № 2/644/920/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Харкова

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Попова В.О.,

за участі секретаря судового засідання - Плаксій К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення розміру часток у спільному майні та визначення порядку користування житловим приміщенням

установив:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів з позовом про визначення розміру часток у спільному майні та визначення порядку користування житловим приміщенням , а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Впродовж тривалого часу між позивачкою та відповідачами вникають розбіжності з приводу користування квартирою та оплатою комунальних послуг. Позивачка вважає за необхідне встановити конкретний порядок користування квартирою кожним з її співвласників, у зв`язку з чим, змушена звернутися до суду з цим позовом.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16.03.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11.05.2023 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

30.10.2023 відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позов, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що вимоги позивача щодо виділення в її самостійне користування лоджії, що перебуває в загальному користуванні сторін, є таким, що обмежують обсяг права власності у частині права користування. Тому заперечував проти встановлення самостійного користування позивачем лоджією.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 правом на відзив не скористались.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, надавши заяву, за якою вона на вимогах позову наполягала, просила розглянути справу без її участі.

Відповідач ОСОБА_3 10.11.2024 через канцелярію суду подав заяву про визнання позову (вх.№33056/23), проте без конкретизації обставин, які ним визнаються; просив справу розглянути у його відсутність.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином; заяв, клопотань не надали.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим 15 березня 2006 року відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської Ради, згідно з Розпорядженням №8935 від 19 грудня 2005 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 64,8 кв.м, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та членам його сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Правовстановлюючим документом є Свідоцтво про право власності на житло від 15 березня 2006 року, яке видане відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської Ради, згідно з Розпорядженням №8935 від 19 грудня 2005 року, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації 20.03.2006 року за № П-7-24783. У відповідності до Свідоцтва про право власності - квартира АДРЕСА_1 . належить членам сім`ї на праві спільної сумісної власності, без визначення часток.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла .

09.07.2021 року приватним нотаріусом ХМНО Бідонько Л.Л. видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за реєстровим № 913, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала у спадщину 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 .

Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення розміру часток, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень Конституції України та статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За змістом статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (частина перша статті 357 ЦК України).

У частині першій статті 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За приписами частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Під час розгляду справи судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 64,8 кв.м, приватизована у 2006 році, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Правовстановлюючим документом є Свідоцтво про право власності на житло від 15 березня 2006 року, яке видане відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської Ради, згідно з Розпорядженням №8935 від 19 грудня 2005 року, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 20.03.2006 року за № П-7-24783. У відповідності до Свідоцтва про право власності - спірна квартира належить членам сім`ї на праві спільної сумісної власності, без визначення часток.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла .

09.07.2021 року приватним нотаріусом ХМНО Бідонько Л.Л. було видно Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за реєстровим № 913, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала у спадщину 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, нотаріус, визначаючи частку спадкодавця у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , виходив із принципу рівності часток всіх співвласників квартири.

Отже на час розгляду справи позивачка ОСОБА_1 володіє визначеною часткою квартири, а решта квартири належить позивачці та відповідачам на праві спільної сумісної власності. Вимоги про поділ майна чи виділ його частки позивачкою не заявлено, а відтак суд позбавлений можливості визначити розмір часток співвласників у спільній сумісній власності без зміни режиму такого майна.

Таким чином, позовні вимоги в частині визначення частки у праві спільної сумісної власності на квартиру задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, підстав для відступлення від якої не встановлено Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є ізольованою та складається з трьох кімнат. Житлова площа квартири складає 40,3 кв.м., у тому числі: житлова кімната 2 площею 12,0 кв.м, лоджія 1.5 кв.м (2,9*0,5), житлова кімната 5 площею 10,2 кв.м, житлова кімната 6 площею 18,1 кв.м. Також в квартирі є кухня площею 7,3 кв.м., вбиральня - 1,2 кв.м, ванна кімната площею 2,4 кв.м, коридор - 11,1 кв.м, комора - 1,0 кв.м. Загальна площа квартири складає 64,8 кв.м. Вказані обставини підтверджуються технічним спортом на квартиру та планом квартири.

В квартирі зареєстровані позивачка та відповідачі, що підтверджуються інформацією з реєстру територіальної громади міста Харкова (а.с.17).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №411397 від 18.01.2024 ОСОБА_5 є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 . 4/5 частини знаходяться у спільні сумісній власності згідно Свідоцтва про право власності на житло від 15 березня 2006 року.

Позивачка просить визначити порядок користування квартирою N? АДРЕСА_1 наступним чином:ОСОБА_1 -житлову кімнату 2 площею 12,0 кв.м з лоджією площею 1.5 кв.м (2,9*0,5), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - житлову кімнату 5 площею 10,2 кв.м та житлову кімнату 6 площею 18,1 кв.м. Кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор, комору залишити в загальному користуванні сторін.

Для використання квартири відповідно до даного порядку користування переобладнання не потрібні.

Згідно з ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 цього Кодексу, встановлені визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно вимог ст.41 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно доЗакону України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, за яким особа має право безперешкодно володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.ст.391,396 ЦК України власник майна може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, в тому числі і шляхом подання до суду відповідного позову.

Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Аналогічна позиція матеріалам позовної заяви міститься в наступному судовому рішенні Верховного Суду: згідно Постанови Верховного Суду від 31 січня 2019 року провадження № 61-31897св18 по справі № 712/2453/17 про визначення порядку користування житловим приміщенням рішення Апеляційного суду Черкаської області від 02 серпня 2017 року залишити без змін, яким скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 червня 2017 року, яким було задоволено позов за відсутності згоди співвласника на самостійне перепланування квартири з порушенням порядку користування, подання позову щодо визначення порядку а не встановлення порядку користування.

Згідно Постанови Верховного Суду від 28 листопада 2018 року провадження № 61-13447св18 по справі № 607/14971/13-ц про усунення перешкод у користуванні квартирою, встановлення порядку користування квартирою рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 05 травня 2016 року залишити без змін, яким скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2016 року, яким було задоволено позов з підстав, що спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею через критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Враховуючи викладене, суд вважає заявлені позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Так, згідно з матеріалами справи судом встановлено, що серед варіантів встановлення порядку користування квартирою найбільш прийнятним для сторін є варіант порядку користування спірною квартирою, що запропонований позивачем .

З огляду на вищезазначене, з урахуванням встановлених під час судового розгляду фактичних обставин справи, а також того, що відповідачами не було запропоновано альтернативного порядку користування квартирою, суд приходить до висновку про можливість встановлення порядку користування квартирою, запропонованого позивачем, а саме: виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату 2, площею 12,0 кв.м, лоджія площею 1.5 кв.м (2,9*0,5); ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виділити в користування житлову кімнату 5, площею 10,2 кв.м. та житлову кімнату 6, площею 18,1 кв.м.

Кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор, комору залишити в загальному користуванні сторін.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_3 10.11.2024 через канцелярію суду подав заяву про визнання позову (вх.№33056/23), проте без конкретизації обставин, які ним визнаються.

Виходячи з положень ст. 206 ЦПК України визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, суд може постановити таке рішення лише за наявності для того законних підстав.

Тому, суд не приймає визнання позову відповідачем у даній справі, оскільки визнання відповідачем позову прямо суперечить закону.

Питання щодо розподілу судових витрат позивачка не ініціювала.

Керуючись ст.ст.12,13,76,81,82,141,258-259,263-265,274,279,280-284,353,354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення розміру часток у спільному майні та визначення порядку користування житловим приміщенням- задовольнити частково.

Визначити порядок користування квартирою N? АДРЕСА_1 наступним чином: виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату №2, площею 12,0 кв.м з лоджією, площею 1.5 кв.м (2,9*0,5); виділити в користування ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 житлову кімнату №5, площею 10,2 кв.м та житлову кімнату №6, площею 18,1 кв.м.

Кухню площею 7,3 кв.м, вбиральню площею 1,2 кв.м, ванну кімнату площею 2,4 кв.м, коридор площею 11,1 кв.м, комору площею 1,0 кв.м - залишити в загальному користуванні сторін.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22.01.2024.

Суддя: В.О. Попова