ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 754/11116/22

провадження № 61-14490св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - державний виконавець Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Федоренко Сергій Вікторович,

заінтересована особа - П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Федоренка С. В., в якій просила поновити строк на оскарження, звільнити з-під арешту нерухоме майно та скасувати заборону на обтяження нерухомого майна - 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 52250, зареєстрований 05 липня 2004 року П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови від 30 червня 2004 року № АЕ 687079, виданої державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції м. Києва (далі - ВДВС Деснянського РУЮ м. Києва) Федоренко С. В. про арешт майна боржника ОСОБА_2 та заборону його відчуження.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі заповіту успадкувала 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 .

Після заведення 15 липня 2021 року спадкової справи № 857/2021 щодо майна померлого ОСОБА_2 вона дізналась, що 30 червня 2004 року на 1/3 частину зазначеної квартири державний виконавець наклав арешт, у зв`язку з чим нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Зазначала, що з приводу скасування арешту зверталася до суду з позовною заявою, але 06 жовтня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва відмовив їй у відкритті провадження у справі.

25 жовтня 2022 року вона повторно звернулась до Деснянського ВДВС у м. Києві із заявою про скасування арешту з майна, однак отримала лист про відмову у знятті арешту з посиланням на те, що для вирішення вказаного питання їй необхідно звернутись до суду на підставі пункту 5 статті 59 Закону України «Про виконавчого провадження».

Зважаючи на викладені обставини, просила скаргу задовольнити.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року у складі судді Саламон О.Б. скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Звільнено з-під арешту нерухоме майно та скасовано заборону по типу обтяження: арешт нерухомого майна 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 52250, зареєстрований 05 липня 2004 року реєстратор: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, на підставі постанови державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ м. Києва Федоренко С. В. від 30 червня 2004 року № АЕ 687079

Суд першої інстанції, виходячи із того, що арешт, який накладений державним виконавцем на майно спадкодавця, порушує право власності позивачки, яка є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , дійшов висновку про зняття арешту з цього майна.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року за наслідками розгляду апеляційної скарги Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволені скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив із недоведеності заявником неправомірності дій державного виконавця під час накладення арешту, у зв`язку з чим, дійшов висновку про відсутність, передбачених частиною третьої статті 451 ЦПК України, підстав для задоволення скарги. Суд зазначив, що скарга не містить посилання, які норми Закону України «Про виконавче провадження» порушені при накладанні державним виконавцем арешту на майно боржника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

07 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування матеріального права та порушення норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні скарги.

Доводи інших учасників справи

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року.

Відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Деснянського районного суду міста Києва справу № 754/11116/22 за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Федоренка С. В., заінтересована особа - П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2024 року справу № 754/11116/22 призначено до судового розгляду.

Обставини справи, встановлені судами

У справі, яка переглядається, встановлено, що 08 жовтня 2004 року П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора зареєструвала обтяження № 1364121 на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2003 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі постанови державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ м. Києві від 30 червня 2004 року на майно ОСОБА_2 , зокрема 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , накладено арешт (обтяження № 52250).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Відповідно до заповіту, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2178, на випадок смерті ОСОБА_2 зробив розпорядження щодо належної йому на праві власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , згідно з яким заповів частку належної йому на праві власності квартири ОСОБА_1

15 липня 2021 року П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора завела спадкову справу № 857/2021 за заявою ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Відповідно до листа Деснянського ВДВС від 09 серпня 2022 року обтяження № 52250 зареєстроване 05 липня 2004 року П`ятнадцятою Київською державної нотаріальною конторою на підставі постанови державного виконавця ВДВС Федоренка С. В. від 30 червня 2004 року № ае 687079 про накладення арешту на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . Строк зберігання виконавчих проваджень становить 3 роки, а в АСВП відсутні записи щодо виконавчого провадження відносно ОСОБА_2 за 2004 рік, у Відділу відсутня можливість встановити, в межах якого виконавчого провадження було винесено постанову про арешт майна боржника від 30 червня 2004 року № ае 687079.

Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області листом від 15 листопада 2022 року повідомило, що згідно інформації, наданої Деснянським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), встановлено, що відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, у Відділі на виконанні перебували виконавчі провадження, за якими боржником був ОСОБА_2 . За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наявним є запис типу «арешт» за № 52250, зареєстрований 05 липня 2004 року П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ м. Києві Федоренка С. В. від 30 червня 2004 року № АЕ 687079 про накладення арешту на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . За наявними у Системі даними не вбачається можливим ідентифікувати вказане обтяження (арешт) як такий, що накладений у рамках конкретного виконавчого провадження.

Також установлено, що з метою скасування арешту з 1/3 частини зазначеної квартири та реалізації свого права на спадкування після померлого чоловіка, у жовтні 2022 року ОСОБА_1 зверталась до Міністерства юстиції України та у січні 2023 року - до Деснянського районного суду м. Києва в порядку позовного провадження з позовною заявою до Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора, про звільнення квартири з-під арешту. Ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у вказаній справі (справа № 754/11116/22) у зв`язку з тим, що зі змісту позову не вбачається спору між сторонами про право власності (володіння, користування, розпорядження) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється; позов не містить матеріально-правових вимог до відповідача, а тому позовна заява не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, оскільки передбачається інша форма звернення та порядок вирішення.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження оскаржених у цій справі постанови апеляційного суду є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Позиція Верховного Суду

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Підставою для звернення ОСОБА_1 зі скаргою у цій справі стало накладення державним виконавцем арешту на майно, що за життя належало на праві власності боржнику ОСОБА_2 , спадкоємцем якого після його смерті є вона за заповітом і у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Оскільки на спадкове майно накладено арешт і нотаріус з цих підстав відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, просила звільнити з-під арешту це нерухоме майно та скасувати заборону на його обтяження у судовому порядку.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

У справі, яка переглядається, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність, передбачених частиною третьої статті 451 ЦПК України, підстав для задоволення скарги з огляду на недоведеність заявником неправомірності дій державного виконавця при накладенні арешту на спірне майно.

Між тим, у статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З наведеного слідує, що суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту(частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Зазначена норма є спеціальною, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень у особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи і у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що оскільки ОСОБА_1 , як спадкоємець після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 , не була залучена стороною виконавчого провадження, в межах якого був накладений арешт на майно останнього, вона не є суб`єктом права на подачу такої скарги в порядку статті 447 ЦПК України, тобто не може звертатись зі скаргою на дії державного виконавця.

Законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту її порушеного права, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

У постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 337/2402/22 (провадження № 61-7442св23) зазначено, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постановах від 06 лютого 2023 року у справі № 463/2924/22 (провадження № 61-11005св22), від 30 листопада 2023 року у справі № 459/2046/20 (провадження № 61-18675св21).

З урахуванням наведеного, відсутні підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 , яка не стороною виконавчого провадження, на дії державного виконавця з вимогами про звільнення з-під арешту нерухомого майна та скасування заборони на його обтяження, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту її порушеного права, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту.

Апеляційний суд дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні скарги, але помилилися щодо мотивів відмови, що свідчить про наявність підстав для зміни мотивувальної частини оскарженого судового рішення шляхом викладення його в редакції цієї постанови.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

ОСОБА_1. подала до Верховного Суду клопотання, в якому просила передати справу на розгляд Великої палати Верховного Суду у зв`язку з тим, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Вказує, що з огляду на обставини розгляду спірної справи та з урахуванням попередніх справ № 754/10077/22 та № 754/8849/22, розглянутих Деснянським районним судом міста Києва, очевидно, що застосування правового механізму щодо визнання права власності за нею на 1/3 частину спадкового майна є безпідставним.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України підставами для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду є коли, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа має принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Разом із тим у заявленому клопотанні відсутні посилання на обставини, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Отже, наведені заявником аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему, тому підстави для задоволення клопотання ОСОБА_1 про передачу на розгляд Великої Палати Верховного Суду указаної справи згідно зі статтею 403 ЦПК України відсутні.

Посилання заявника на те, що вона як правонаступник чоловіка позбавлена можливості реалізувати своє законне право на спадкування та зняти арешт із належного її чоловікові майна у спосіб, інакший ніж звернення до суду із скаргою в порядку статті 447 ЦПК України, є безпідставними, оскільки ці аргументи зводяться до неправильного тлумачення заявником викладених вище норм законодавства. З позовом до суду про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту ОСОБА_1 не зверталась.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку про те, що постанова апеляційного суду частково ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зміну судового рішення апеляційного суду у його мотивувальній частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов