1Справа № 335/2525/22 2/335/48/2024
ВСТАНОВИВ:
10.05.2023 ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шашликова Д.Г. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 30.11.2017 по 03.02.2020 він працював торгівельним агентом у ТОВ «Торговий дім АВ». Оскільки посадовими обов`язками передбачалась робота з товаром та грошовими сумами, позивачу керівництвом було запропоновано укласти договір, який за аналогією відповідав би договору про матеріальну відповідальність. ОСОБА_2 , який на той час працював на вказаному підприємстві начальником служби безпеки, шляхом обману та зловживання довірою, використовуючи займану посаду, ввівши в оману позивача, змусив його підписати договір позики та розписку, обґрунтовуючи тим, що інакше позивач не отримає жодної грошової винагороди. Тому, 30.05.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно п. 1.1. якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику безвідсоткову позику, сума якої складає 100 000 грн. Також, 30.05.2019 позивач підписав розписку, згідно з якою він нібито отримав від ОСОБА_2 100 000 грн. та зобов`язався повернути їх до 29.10.2019. Однак, фактично ОСОБА_2 не передавав ОСОБА_3 жодних грошових коштів.
Крім того, позивач вважає, що в діях ОСОБА_2 наявні ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України, у зв`язку з чим позивач звернувся до органів поліції з повідомленням про вчинене кримінальне правопорушення.
Позивач зазначає, що його волевиявлення під час підписання договору не було вільним, договір вчинений проти його волі, внаслідок застосування тиску, тому, посилаючись на ст.ст. 203, 231 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) просить визнати договір позики та розписку недійсними.
Судом проведено такі процесуальні дій у цій справі.
Ухвалою від 31.05.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 54).
03.06.2022 на електронну пошту суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів (а.с. 56-58).
Ухвалою суду від 24.06.2022 частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано:
- від Головного управління ДПС у Запорізькій області відомості про доходи відповідача а саме про джерела отриманих доходів, суми нарахованих та/або отриманих доходів за період 2017-2019 років;
від Запорізького районного управління поліції Головного управління національної поліції в Запорізькій області інформацію про внесення на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2020 р. (справа № 334/5725/20, 1-кс/334/2092/20) до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України за заявою ОСОБА_1 від 22 червня 2020 року, а також про слідчі (розшукові) дії, які проведені в межах даного кримінального провадження.
Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 68-69).
13.07.2022 від Державної податкової служби України ГУ ДПС у Запорізькій області надійшла витребувана інформація на виконання ухвали суду від 31.05.2022 (а.с. 75-77).
05.09.2023 від Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області надійшла витребувана інформація на виконання ухвали суду від 31.05.2022 (а.с. 101-103).
Ухвалою від 27.09.2023 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 09.11.2023 на 14:30 год. (а.с. 113).
04.05.2023 від представника позивача надійшло клопотання про поновлення процесуального строку на звернення до суду із заявою про виклик свідка, а також заява про виклик свідка ОСОБА_6 , якого просив допитати замість свідка ОСОБА_5 , яка наразі перебуває на тимчасово окупованій території.
Ухвалою суду від 18.05.2023 вказані клопотання представника позивача задоволені.
Заяви по суті справи від сторін не надходили.
У судове засідання позивач не з`явився, направив до суду свого представника.
Представник позивача, який брав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, що викладені у позові, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив у задоволенні позову відмовити та взяти до уваги постанову Запорізького апеляційного суду від 22.04.2022 у справі № 334/2716/20, якою відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2021 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відповідно до договору позики.
Заслухавши представника позивача, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.
З 30.11.2017 по 03.02.2020 ОСОБА_1 працював торгівельним агентом в ТОВ «Торговий дім АВ», що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 2123).
30.05.2019 між ОСОБА_1 як позичальником та ОСОБА_2 як позикодавцем було укладено договір позики (безвідсоткової), згідно з яким позикодавець зобов`язався надати позичальнику безвідсоткову позику, сума якої складає 100 000 грн. (а.с. 25).
Також, 30.05.2019 позивачем складено розписку, згідно з якою він отримав від ОСОБА_2 100 000 грн. (а.с. 26).
Строк виконання зобов`язання за договором позики та розпискою було встановлено до 29.09.2019.
Позивач оспорює вказані договір позики та розписку, оскільки договір укладений внаслідок обману та зловживання довірою, під тиском з боку ОСОБА_2 , який обіймав посаду начальника служби безпеки підприємства, на якому працював позивач, внаслідок чого волевиявлення позивача не було вільним та він підписав оспорюваний договір, за яким не отримував грошових коштів.
Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Двох - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
З матеріалів справи випливає, що 30.05.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики.
Відповідно до пункту 3.1 зазначеного договору сума позики за договором складає 100 000 грн.
Відповідно до п. 4.2 цього договору факт передання грошей фіксується в розписці, яка являється невід`ємною частиною договору. Наявність підписів на договорі свідчить про те, що гроші передані Позикодавцем та отримані Позичальником.
На виконання умов договору позичальником ОСОБА_1 складена розписка про отримання коштів у розмірі 100 000 грн.
Відповідно до п. 5.1 цього Договору строк надання позики визначається з моменту отримання грошових коштів позичальником та складає 5 місяців до 29.10.2019.
В матеріалах справи наявні копії зазначеного договору позики та розписки. Оригінали цих документів в позивача відсутні.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що договір позики був укладений внаслідок обману та зловживання довірою, внаслідок чого волевиявлення позивача не було вільним та він підписав оспорюваний договір, за яким не отримував грошових коштів, та посилається на показання свідків, а також дані, які, на думку позивача, свідчать про відсутність коштів у позивача для надання позики у зазначеному у договорі розмірі.
Разом із тим, допитаний у судовому засіданні 27.04.2023 свідок ОСОБА_4 пояснив, що з позивачем працював у ТОВ «Торговий дім АВ» в один період часу. На зібранні їм сказали написати розписки ОСОБА_2 , який очолював службу безпеки підприємства, щоб отримати заробітну плату в повному обсязі або їх звільнять. Всі написали такі розписки, хоча фактично грошей ОСОБА_2 не передавав. При цьому, він не був присутній при підписанні саме позивачем договору та розписки, оскільки в кабінет до ОСОБА_2 їх викликали по одному. Зазначені договір та розписку складали торгівельні агенти з метою збереження ввіреного майна. У разі звільнення ОСОБА_2 цю розписку мав повернути, але цього не зробив.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні 07.02.2024 пояснив, що працював разом із позивачем у ТОВ «Торговий дім АВ» в один період часу. Компанія висунула вимогу підписати розписки про позику розміром 100 000 грн. через те, що пони працювали менеджерами зі збуту і компанія переживала за збереження майна. Він написав таку розписку та знає, що й інші співробітники також писали, але окремо. Вважає, що позивач гроші від ОСОБА_2 не отримував, оскільки і свідку гроші також не надавав. Після звільнення зі свідка повернення грошових коштів не вимагалось. Свідок звільнився з компанії раніше за позивача.
Під час судового розгляду досліджені матеріали даного кримінального провадження, з яких випливає, що ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про вчинення злочину з боку ОСОБА_2 за фактом примушування шляхом обману та зловживання довірою до підписання договору позики та розписки від 30.05.2019.
В матеріалах кримінального провадження наявні письмові пояснення ОСОБА_2 , в яких він спростовує наведені ОСОБА_1 обставини, зазначаючи, що він дійсно надавав у позику ОСОБА_1 вказані грошові кошти в сумі 100000 грн., які ОСОБА_1 не повернув у строк, просив відстрочку. Приблизно у січні 2020 р. на підприємстві, де працював ОСОБА_1 , виявлено привласнення ним грошових коштів підприємства, і ОСОБА_2 як начальник служби безпеки звернувся до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Також він звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом про стягнення грошових коштів за вказаним договором позики. Дотепер грошові кошти ОСОБА_1 не повернуті.
Будь-які слідчі та процесуальні дії у даному кримінальному провадженні не проводились, остаточного рішення не прийнято.
За змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Як зазначено у п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
В ході судового розгляду справи позивач не довів жодними належними, допустимими доказами, які б у сукупності відповідали вимогам достатності, та доводили обставини, якими обґрунтовуються заявлені ним вимоги.
При зверненні до суду позивач посилався на те, що він внаслідок необізнаності та відсутності достатніх юридичних знань не міг правильно оцінити і зрозуміти зміст, характер і значення своїх дій та наслідки. Проте, незнання закону чи неправильне його тлумачення не є підставою для визнання договору недійсним у відповідності до ст. 229 ЦК України.
Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
Отже, для визнання правочину недійсним, саме позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі: 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду постановленим у кримінальній справі (вказана позиція викладена у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.
Оцінюючи надані суду докази в сукупності, суд приходить до висновку, що кожен з них окремо та в сукупності не доводять ні факту застосування до позивача обману, фізичного чи психологічного тиску з боку відповідача чи з боку третьої особи при підписанні договору позики.
Посилання в позові на укладення відповідачем аналогічних договорів з іншими особами, які були співробітниками ТОВ «Торговий дім АВ» та на ймовірну відсутність коштів у відповідача для надання грошей у позику у такому розмірі суд не бере до уваги як такі, що не мають правового значення для вирішення цього спору. Показання свідків, які були допитані під час судового розгляду, не містять даних, на підставі яких суд міг би встановити обставини, про які зазначено у позові, оскільки свідки не були присутні під час підписання договору між сторонами, а відтак, не могли бачити, чи передавались за договором грошові кошти або ні.
Факт внесення відомостей до ЄРДР за ч. 1 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_1 вищезазначених обставин не доводить, оскільки завершення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні не здійснене. Доказів, які б підтверджували факти та обставини, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні, та які б могли бути враховані під час розгляду даної цивільної справи, в матеріалах кримінального провадження немає. Під час перевірки заяви ОСОБА_1 було опитано ОСОБА_2 , який наведені позивачем обставини повністю заперечив.
З огляду на зазначене, суд вважає, що позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) та не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не довів вчинення правочину під впливом обману, фізичного чи психічного тиску, чи зловживання довірою.
При цьому матеріали справи також не містять відомостей про звернення позивача з приводу порушення його прав, недостатності наданої йому відповідачем інформації щодо предмета договору саме в момент укладення оспорюваного правочину. До правоохоронних органів та до суду з даною вимогою позивач звернувся лише після пред`явлення вимоги про сплату суми боргу.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 22.04.2022 у справі № 334/2716/20 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.05.2021 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 30.05.2019 розміром 100 000 грн. Вказаною постановою встановлено, що відповідач дійсно підписав вказану розписку та договір позики. ОСОБА_1 та його представник не надали доказів у спростування позову, у тому числі в частині того, що розписка була складена з порушенням вимог чинного законодавства і не відповідала його внутрішній волі чи що він не отримував будь-яких коштів у позику від позивача взагалі (а.с. 124128).
Отже, під час розгляду справи не встановлено обставин для задоволення позову ОСОБА_1 із визначених ним підстав укладання договору позики від 30.05.2019 без фактичної передачі грошових коштів, та під впливом обману, зловживання довірою, фізичного чи психічного тиску, тому відсутні правові підстави, передбачені нормами статей 215, 203 ЦК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору позики.
Враховуючи викладене, оскільки законні підстави для задоволення позовних вимог відсутні, суд дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його позову до ОСОБА_2 про визнання договору позики та розписки недійсними у повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при відмові у задоволенні позову судові витрати залишаються за позивачем.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 30 травня 2019 року та розписки від 30 травня 2019 року недійсними відмовити повністю.
Вступна та резолютивна частини рішення постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 07 лютого 2024 р.
Повний текст рішення складено 16 лютого 2024 р.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя А.В. Шалагінова