Справа № 136/1440/23
провадження № 2/136/301/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2024 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області у складі головуючого судді Іванця О.Д., за участю секретаря судового засідання Рипюк Т.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, у спрощеному позовному провадженні, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами.

05.12.2019 між сторонами було укладено договір позики. Відповідно до п.1 зазначеного договору, до його підписання позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 36855 грн. 00 коп., а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений строк. Факт передачі коштів підтверджується не лише підписанням сторонами договору, а й наявністю у позикодавця підписаної власноруч позичальником розписки про отримання коштів, яка, відповідно до п. 5 договору, підтверджує безспірність заборгованості та прострочення виконання зобов`язання. Згідно з п. 4 Договору позики, ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 позику в строк до 05.05.2020. Місцем виконання договору є м. Кривий Ріг, вул. Ольховська, буд. 2 «О». Проте, станом на 10.07.2023 боржником не проведена оплата жодного платежу, а позика не повернена в повному обсязі. Відповідач до цього часу суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та сплати 5% річних не повертає позивачу. Під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого обов`язку. Таким чином відповідно до розрахунків, доданих до позовної заяви борг за Договором позики від 05.12.2019, який відповідач заборгував позивачу за період 05.05.2022 до 10.07.2023 складає: 84773,73 грн., з яких: основний борг - 36855,00 грн., пеня - 16 010,72 грн., відсотки річних - 5863,19 грн., інфляційні втрати - 18 673,82 грн., штраф - 7371,00 грн. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 15.08.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву.

Сторони не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку.

Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав, однак 28.08.2023 на адресу суду надійшла заява, в якій відповідач просив суд застосувати наслідки пропущення строків позовної давності, а також просив суд відмовити в повному обсязі в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 23.11.2023 відкладено розгляд справи на іншу дату, направлено позивачу заяву з проханням застосувати наслідки пропущення строків позовної давності до позовної заяви та запропоновано позивачеві надати письмові пояснення з приводу даної заяви.

04.12.2023, до початку розгляду справи, на адресу суду надійшло заперечення від позивача проти заяви відповідача ОСОБА_2 щодо застосування наслідків пропущення строків позовної давності та додано докази по даній справі. Крім того, позивач у даній заяві позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку з огляду про таке.

05.12.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики (а.с. 11-12).

Відповідно до п.1. зазначеного договору, до його підписання позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 36855 грн. 00 коп., а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений строк.

Факт передачі коштів підтверджується не лише підписанням сторонами договору, а й наявністю у позикодавця підписаної власноруч позичальником розписки про отримання коштів, яка, відповідно до п. 5 договору, підтверджує безспірність заборгованості та прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з п. 4 Договору позики, ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 позику в строк до 05.05.2020.

Місцем виконання договору є АДРЕСА_1 .

Станом на 10.07.2023 боржником не проведена оплата жодного платежу, а позика не повернена в повному обсязі.

В позовній заяві позивач вказав, що на його неодноразові звернення відповідач до цього часу суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та сплати 5% річних не повертає. Під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого обов`язку.

Відповідно до п. 7 Договору позики, у випадку прострочення повернення позики на строк понад 30 (тридцять) календарних днів від зазначеного у п.4 або у п. 4 Позичальник повинен додатково сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20 % суми простроченого платежу, що не звільняє позичальника від інших штрафних санкцій та від повернення основного боргу (наданої позики).

Згідно з розрахунками неустойки та штрафних санкцій (а.с. 7-6) слідує, що борг за Договором позики від 05.12.2019, який відповідач заборгував позивачу за період 05.05.2022 до 10.07.2023 складає суму в розмірі 84773,73 грн., з яких: основний борг - 36855,00 грн., пеня - 16 010,72 грн., відсотки річних - 5863,19 грн., інфляційні втрати - 18 673,82 грн., штраф - 7371,00 грн. Втім, за розрахунками суду сума боргу складає 84803,73 грн. В той же час, відповідно до ч.1 ст.13 та ч.2 ст.264 ЦПК України суд розглядає справу та ухвалює рішення в межах позовних вимог.

05.12.2019 відповідачем власноруч було написано розписку, де він вказав, що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 36855.00 грн. та зобов`язується їх повернути відповідно до умов договору позики від 05.12.2019. В матеріалах справи наявні оригінальні примірники вищевказаної розписки написаної відповідачем власноручно (а.с. 36) та договору позики, підписаного сторонами (а.с. 36-37).

Разом з тим, відповідач не намагався спростувати вищевказані обставини. Крім того, подавши заяву про застосування строків позовної давності, він фактично визнав укладення з позивачем вищезазначеного договору позики та наявності заборгованості, не оспорюючи її розміру.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу вимог ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18), досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

На момент звернення до суду розписка відповідача ОСОБА_2 про отримання грошових коштів в якості позики знаходилась у позивача ОСОБА_1 , а на даний час знаходиться в матеріалах справи, що свідчить про не повернення позики, що не спростовано відповідачем. За таких обставин наявний факт невиконання відповідачем покладеного на нього зобов`язання щодо повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідач в ході розгляду справи не спростував те, що за обумовлений в Договорі позики від 05.12.2019 строк він не сплатив позивачу борг у розмірі 36885,00 грн.

Суд, оцінивши подані позивачем докази, вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач і які не оспорює відповідач, а в сукупності, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи.

Враховуючи встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами, суд дійшов висновку, що оригінал Договору позики та відповідна розписка від 05.12.2024, враховуючи відсутність заперечень відповідача, є доказом факту передачі позивачем грошових коштів відповідачу в розмірі 36855,00 грн, які останній зобов`язувався повернути до 05.05.2020. Розмір заборгованості відповідно до умов договору та розрахунків позивача, які не спростовані відповідачем за період з 05.05.2022 до 10.07.2023 складає 84773,72 грн.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу.

Оскільки відповідач у визначений у договорі позики строк кошти позивачеві не повернув, суд вважає, що наявність порушених прав позивача є очевидною, тому вимоги позивача про повернення суми боргу за розпискою є обґрунтованими.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 84773,73 грн, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

Суд, дослідивши заперечення, яке надійшло на адресу суду 04.12.2023 від позивача проти заяви відповідача ОСОБА_2 щодо застосування наслідків пропущення строків позовної давності та додані докази по даній справі (а.с. 34), дійшов до наступного висновку.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Враховуючи всі зазначені обставини та заперечення проти заяви ОСОБА_2 суд дійшов до висновку, що строк позовної давності не пропущено.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, з початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022 законодавець вніс до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України п. 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Суд, вирішуючи питання судових витрат керується главою 8 ЦПК України, а тому, з огляду на те, що позов задоволено повністю, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 05.12.2019 в сумі 84773,73 грн., з яких: основний борг - 36855,00 грн., пеня - 16 010,72 грн., відсотки річних - 5863,19 грн., інфляційні втрати - 18 673,82 грн., штраф - 7371,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.Д. Іванець