Справа №490/2079/21
Провадження № 22-ц/812/251/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 лютого 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гуденко О.А., повний текст складено 08 грудня 2023 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 08 вересня 2017 року. Також було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що визначений у довідці Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 14000,00 грн.

Зазначали, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", «Правилами користування платіжною карткою» та "Тарифами Банку", складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором.

Оскільки відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконала, станом на 25 лютого 2021 року виникла заборгованість в сумі 25187, 66 грн., з якої: заборгованість за тілом кредиту -19583, 95 грн., в т.ч. заборгованість за простроченим тілом кредиту - 19583, 95 грн.; заборгованість за простроченими відсотками - 5603, 71 грн.

Враховуючи вищевикладене, просили стягнути на свою користь заборгованість у сумі 25187, 66 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2021 року позов задоволено.

13 вересня 2023 року заявник звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з заявою про перегляд заочного рішення від 24 листопада 2021 року у вказаній справі. В обґрунтування вимог зазначає, що позивачем не доведено наявність у неї будь-яких кредитних зобов`язань перед Банком, адже вона ніколи не отримувала кредитну картку в Приватбанку, не користувалася кредитними коштами.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, поновлено пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2021 року по цивільній справі № 490/2079/21 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2021 року скасовано. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2023 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 25187 грн. 66 коп., з якої: заборгованість за тілом кредиту -19583, 95 грн., в т.ч. заборгованість за простроченим тілом кредиту - 19583, 95 грн.; заборгованість за простроченими відсотками - 5603, 71 грн. та судовий збір у сумі 2270 грн. 00 коп.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що з виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що вона періодично користувалася кредитною карткою, частково сплачувала заборгованість за договором, також здійснювала розрахункові операції за допомогою кредитної картки, починаючи з 10 вересня 2018 року, до липня 2020 року здійснювалося періодичне погашення простроченої заборгованості з інших картрахунків у розмірах , що перевищували 1000 грн, про що не могло бути невідомо відповідачеві. Протягом 2019 року ОСОБА_1 , користувалася послугою " Миттєва розстрочка", здійснювала погашення обов`язкових платежів за цією послугою.

При цьому суд врахував, що відповідачем не надано суду жодних належних доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, а також доказів на спростування суми заборгованості.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 оскаржила його до апеляційного суду.

В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а обставини викладені у рішенні не відповідають дійсності, просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зокрема зазначала, що суд, дійшовши висновку про наявність заборгованості, посилався на роздруковану фотокопію Анкети-заяви, яка знаходиться на а.с.15, в якій дійсно переписані її дані з фотокопії паспорту, але підпис є явно не її. І навіть не потрібно мати спеціальних знань в області почеркознавства, щоб порівняти підписи у фотокопії паспорту і в цій заяві, і впевнитись в тому, що підпис не її.

Жодного доказу наявності договірних відносин з ПАТ КБ «Приватбанк» позивачем не надано. В Анкеті-заяві від 08 вересня 2017 року, не міститься даних про отримання нею будь-якої банківської картки або відкриття будь-якого карткового рахунку.

ОСОБА_1 вказує, що роздруковані фотокопії паспорту на а.с. 70-71, містять не всі фото аркушів її паспорту, вони ніким не завірені та невідомо ким зроблені, не містять відміток співробітника банку або її (підпису та дати) коли і ким були зроблені.

Апелянт зазначає, що видана позивачем довідка про те, що їй нібито були видані картки а.с.14, підписана невідомо ким. Але ці картки не видавались і жодного доказу видачі цих карток їй банком не було надано. Немає жодного документу з її підписом або фотографії з нею і карткою, який би підтверджував, що вона отримувала ці картки. Суд першої інстанції зробив незаконний та хибний висновок про існування кредитних правовідносин між нею та банком.

Виписки, які надав банк про рух коштів по карткам, які нібито видавались також не можуть бути доказами того, що вона отримувала в кредит кошти у банку.

Згідно виписки, яка міститься на а.с.79-81, вбачається, що 10 вересня 2018 року в місті Кривий Ріг з банкомату 20 разів було знято готівки по 1000 грн., і один раз - 3200 грн.(в банкоматах по вул. Соборності та проспект Гагаріна), в той же день отримано банківський міжнародний грошовий перевід, поповнення мобільного телефону. Після цього в 2019 -2020 роках відбувалось лише автоматичне списання якихось коштів з якихось рахунків, які до неї не відносяться.

Вказує, що ці банківські операції вона не здійснювала, жодного разу не була у місті Кривий Ріг, жодного разу не отримувала міжнародні грошові переводи, не знімала 20 разів по 1000 грн. готівкою. Мобільний телефон НОМЕР_1 , який поповнювався не має до неї відношення і взагалі вона жодного разу не поповнювала телефон через банкомата або термінали.

Жодного доказу на підтвердження того, що картка № НОМЕР_2 була нею отримана та вона знімала з неї кошти банком не надано. До речі ця картка була видана 10 вересня 2018 року - в день зняття готівки в сумі 24 000 грн., коли було здійснено більше 20 знімань коштів у банкоматі.

Надані позивачем документи викликають лише сумніви у правомірності їх вимог, а банківські операції, зазначені у виписці на а. с. 79-81 взагалі свідчать про шахрайські дії.

Також посилається на те, що анкета-заява і Інформація та контактні дані кредитодавця (а.с. 19 зворот), при умові дійсності її підпису, не є доказами укладання кредитного договору з ПАТ КБ «Приватбанк» та отримання мною банківських карток та відкриття банківських рахунків.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Сторони про розгляд справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (частина 5 стаття 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги банку в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, між сторонами існують кредитні правовідносини, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором, а відтак наявні підстави для стягнення нарахованої банком заборгованості у повному обсязі.

З таким висновком суду повністю погодитися не можна, оскільки судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 08 вересня 2017 року відповідачка ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.15).

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет.

Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по рахунку (а.с.70-81).

До позовної заяви, крім анкети-заяви, підписаної позичальником (а.с.15), представник банку додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна Gold». (а.с.20) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані позичальником (а.с. 21-69) та копію паспорту споживчого кредиту (а.с.16-19).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 25 лютого 2021 року становить 25187, 66 грн., з якої: заборгованість за тілом кредиту -19583, 95 грн., в т.ч. заборгованість за простроченим тілом кредиту - 19583, 95 грн.; заборгованість за простроченими відсотками - 5603, 71 грн.

Відповідно до частин 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною 1,2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 08 вересня 2017 року розмір процентної ставки не встановлено.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив, крім простроченого тіла кредиту, стягнути з відповідача заборгованість за простроченими процентами.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення процентів, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором Банк посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови і правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року справа № 6-16цс15, від 17 липня 2019 року справа № 175/4576/14-ц, і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

Більш того, відповідач заперечувала ознайомлення з Умовами та Правилами надання їй банківських послуг.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Умови і Правила надання банківських послуг, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 08 вересня 2017 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Разом з тим, як вбачається з Виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , яка повністю кореспондується із розрахунком заборгованості, відповідачка дуже активно користувалася платіжною карткою, як на оплату, так і на поповнення карткового рахунку (особисті погашення через Термінал самообслуговування, Приват24 , електронний банкінг, погашення третіх осіб - перерахування грошових коштів на картковий рахунок).

Більш того, як вбачається з виписки по особовому рахунку, ОСОБА_1 поповнювала відновлювальний картковий рахунок (який визначений для кредитної та дебетової схеми використання), сумами більш ніж передбачено по загальній сумі заборгованості (поточній).

Так, за період з вересня 2017 року по лютий 2021 року відповідачкою отримано 54838, 63 грн. та на погашення заборгованості сплачено 48492,19 грн., відтак, різниця між фактично отриманими та повернутими коштами становить 6346,44 грн. (54838,63 - 48492,19).

Тому, на думку колегії суддів апеляційного суду, саме вказана сума підлягає стягненню з відповідачки в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором.

За такого, доводи апеляційної скарги щодо відсутності заборгованості за тілом кредиту є безпідставними.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Можна прийти до висновку, що Банком під час звернення до суду, строк позовної давності не пропущена і він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Також судом встановлено, що сума заборгованості по кредитному ліміту збільшилася у зв`язку із можливістю використання послуги «Миттєва розстрочка» .

АТ КБ «Приватбанк» надає можливість своїм клієнтам, які мають кредитну картку, скористатися сервісом « Миттєва розстрочка ».

Відповідач за допомогою кредитної картки скористалася даним сервісом.

Отримання зазначених коштів відображено в виписці по рахункам, яка згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012 року, мають статус первинних документів, а отже є належними та допустимими доказами по справі. «Миттєва розстрочка» - це сервіс, який дозволяє погашати заборгованість рівними частинами, списання яких відбуватиметься один раз на місяць з кредитної картки.

Як вбачається з виписки позивача по рахункам і це підтверджується виписками про рух коштів, відповідач з жовтня 2018 року по липень 2019 року додатково скористалася сервісом банку «Миттєва розстрочка» та всю заборгованість по кредитній картці було переведено на умови миттєвої розстрочки, а тому відповідач мала можливість слідкувати за рухом коштів по рахунку.

Оскільки під час списання чергового щомісячного платежу відповідачем було використано всю суму кредитного ліміту, а щомісячні платежі не вносилися, або не в повному обсязі, списання коштів здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту.

Отже, як вбачається з Виписки по рахункам - із жовтня 2018 року по липень 2019 року відповідач неодноразово скористався послугою "Миттєва розстрочка", після чого були оформлені переноси заборгованості з карти універсальної за допомогою вищевказаного сервісу. Скориставшись даною послугою, відповідачка "обнулила" свою заборгованість за використаний кредитний ліміт, а саме встановлений кредитний ліміт став доступний до використання відповідачем. Однак, скориставшись цією послугою, у відповідача виникли зобов`язання в рамках сервісу "Миттєва розстрочка", зі здійсненням регулярних платежів для погашення перенесеної заборгованості.

Зважаючи на те, що послуга "Миттєва розстрочка" не є окремим кредитним договором, а є тільки додатковою послугою для власників кредитних карт, підписання окремого кредитного договору не вимагається.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Надання позивачем паспорту споживчого кредиту, підписаного позичальником ОСОБА_1 18 січня 2021 року( а.с.16-19), не має правового значення для вирішення цих позовних вимог, оскільки в ньому визначено умови використання відразу шести різних типів кредитних карток та сторони чітко погодили, що інформація за цим паспортом надана позичальнику 18 січня 2021 року та зберігає чинність і є актуальною до 02 лютого 2021 року, тобто, станом на день звернення позивача до суду з цим позовом та на період проведення нарахування заборгованості за відсотками вказана інформація не може бути застосована.

До того ж, у цьому паспорті зазначено, що умови Договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо, у зв`язку з чим цей паспорт не можна вважати складовою Кредитного договору б/н від 08 вересня 2017 року.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, оскільки нарахування такої заборгованості не підтверджено належними доказами.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц зроблено висновок про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Однак, доказів того, що відповідач не підписувала анкету- заяву та паспорт споживчого кредиту остання суду не надала і клопотання про проведення судової-почеркознавчої експертизи анкети-заяви від 08 вересня 2017 року та паспорту споживчого кредиту від 18 січня 2021 року не заявляла ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги про їх не підписання колегією суддів відхиляються.

Аргументи апеляційної скарги проте, що відповідач ніколи не була у м. Кривий Ріг колегія суддів оцінює критично, оскільки не впливають на правильність висновку суду про доведеність існування кредитних відносин.

Суд першої інстанції вирішуючи цей спір не дослідив та не надав оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо,та дійшов передчасного висновку про задоволення вимог у повному обсязі з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи вищенаведене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 6346,44 грн. заборгованості за кредитом.

Згідно статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки вимоги банку задоволено на 25,20% (6346,44/25187,66х100), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 572,04 грн. (2270х25,20%) судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги на 74,80% (18841,22/25187,66х100) з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2546,94 грн. (3405х74,80%) судового збору за подання апеляційної скарги.

У відповідності до вимог частини 10 статті 141 ЦПК України з АТ КБ «ПриватБанк» належить стягнути на користь ОСОБА_1 1974,90 грн. судових витрат (2546,94-572,04).

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () 6346 (шість тисяч триста сорок шість) грн. 44 коп. заборгованості за кредитом.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 1974 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят чотири) грн. 90 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 16 лютого 2024 року.