КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6117/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2024 року м. Київ

Справа № 760/2795/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року, постановлену у складі судді Кушнір С.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 2638955,49 грн. та судовий збір.

11 квітня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гапонець А.А. подала відзив на позовну заяву та клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду судової справи №229/989/23, яка перебуває в провадженні Дружківського міського суду Донецької області.

В обґрунтування клопотання вказала, що в провадженні Дружківського міського суду Донецької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О. про визнання договору позики та додаткової угоди до договору позики недійсним. Оскільки рішення у справі №229/989/23 має преюдиційне значення у справі, яка розглядається щодо стягнення заборгованості за оскаржуваним договором позики, наявні підстави для зупинення провадження у справі №760/2795/23.

Ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 16.05.2023 року, залучено до участі у страві третю особу - ОСОБА_3 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року зупинено провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №229/989/23.

Не погоджуючись з ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказував, що зупинивши провадження у справі, суд порушив право позивача на розумні строки розгляду справи.

Зазначає, що ухвалу про відкриття провадження у цій справі постановлено 09 лютого 2023 року та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, а Дружківським міським судом Донецької області було відкрито провадження у справі № 229/989/23 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження лише 28 лютого 2023 року. Тобто, відповідач навмисно, для затягування розгляду справи, звернулася лише у лютому 2023 року із даною позовною заявою про визнання договору позики та додаткової угоди до нього недійсними. При цьому, у позовній заяві зазначено, що позивач нічого не підписувала, грошові кошти не отримувала, але чомусь згадала про це після того, як ОСОБА_1 змушений був звернутися зі своєю позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики.

Тому позивач вважає, що позовна заява ОСОБА_2 - технічна, не містить жодної юридичної обставини визнання недійсним договорів та направлена на затягування розгляду справи про стягнення боргу з відповідача, а Солом`янським районним судом міста Києва дана обставина взагалі не розглядалася та не бралася до уваги.

Таким чином, наявність цивільної справи № 229/989/23 за позовом відповідача про визнання недійсними договорів, на його думку, не є підставою, за якою провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, оскільки наявні в даній справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. У зв`язку з цим суд першої інстанції не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду даної цивільної справи.

Крім того, суд першої інстанції в своїй оскаржуваній ухвалі не зазначає, яким чином може вплинути цивільна справа № 229/989/23 про визнання договору позики недійсним на розгляд позовної заяви про стягнення заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики №02/10/20-1, укладеним між сторонами 02.10.2020 року та додатковою угодою до неї. Загальний розмір заборгованості, заявлений до стягнення позивачем, складає 2638955,49 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 02 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №02/10/20-1, згідно з умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 1 532 787 грн., що за курсом долару США до гривні на день укладення договору еквівалентно 53 782 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 2 місяці з моменту укладення договору, тобто до 02 грудня 2020 року.

02 вересня 2022 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору позики №02/10/20-1 від 02 жовтня 2020 року, згідно з умовами якої було внесено зміни в п. 1, 5, 6 договору та зазначено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 2 014 431 грн., що на день укладення договору еквівалентно 50 487 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці, тобто до 24 листопада 2022 року.

Також, 02 вересня 2022 року відповідач власноруч підписав розписку, в якій зазначив, що кошти в сумі 2 014 431 грн. 30 коп. отримав у повному обсязі та зобов`язується повернути цю суму до 24 листопада 2022 року включно.Проте, станом на 30 січня 2023 року позичальник свої зобов`язання не виконує належним чином, а його заборгованість становить 2 638 955 грн. 49 коп.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

11 квітня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гапонець А.А. подала клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду судової справи №229/989/23, яка перебуває в провадженні Дружківського міського суду Донецької області.

З матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О., в якому просила визнати недійсними договір позики №02/10/20-1 від 02.10.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також додаткову угоду до договору позики №02/10/20-1 від 02.10.2020, укладену 02.09.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 28 лютого 2023 року у справі №229/989/23 відкрито загальне позовне провадження.

Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції вважав, що результати розгляду цивільної справи №229/989/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О. про визнання договору позики та додаткової угоди до договору позики недійсним мають значення у цій цивільній справі, тому дійшов висновку про необхідність зупинити провадження у справі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Визначаючи наявність підстав, передбачених статтею 251 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 6 частини першої цієї статті, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у даній справі.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Отже, підставою для зупинення провадження у справі є не лише наявність іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення у ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а саме об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року викладено висновок про те, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

У справі, яка переглядається, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , предметом спору є стягнення заборгованості за договором позики №02/10/20-1, укладеним між сторонами 02.10.2020 року між сторонами та додатковою угодою до нього.

Підставою для зупинення провадження у цій справі став факт розгляду судом позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О., про визнання недійсними договору позики №02/10/20-1 від 02.10.2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також додаткової угоди до договору позики №02/10/20-1 від 02.10.2020, укладеної 02.09.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведені вимоги закону і відповідні роз`яснення та не навів в своїй ухвалі мотивів неможливості розгляду даної справи.

Передбачена законом необхідність у зупиненні розгляду однієї справи до вирішення іншої полягає в тому, що в іншій справі можуть бути встановлені або спростовані факти, що матимуть значення для вирішення цієї справи та які можуть вплинути на наявність підстав для задоволення позову повністю або частково, або відмови у його задоволенні, або якщо ці справи є взаємовиключними.

Однак, суд першої інстанції, постановивши ухвалу про зупинення провадження, у порушення вимог п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, зазначивши конкретну іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, не навів мотивів, які факти можуть бути встановлені або спростовані за наслідками розгляду іншої справи та їх вплив на вирішення цієї справи та не зазначив, які саме об`єктивні обставини унеможливлюють розгляд цієї справи до вирішення справи №229/989/23, яка перебуває в провадженні Дружківського міського суду Донецької області.

Крім того, судом першої інстанції також не було враховано, що не можна посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 21 квітня 2022 року у справі № 175/1814/19, сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення в іншій справі.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Разом із тим, суд першої інстанції належним чином не обґрунтував свою ухвалу, в достатній мірі не виклав мотиви, на яких вона базується, і обмежився формальною констатацією, що судове рішення в іншій справі може істотно вплинути на розгляд даної справи, вирішення якої залежить та матиме безпосередньо суттєвий вплив на права сторін, не перевіривши та не встановивши, в чому полягає неможливість розгляду даної цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики до набрання законної сили судовим рішенням у справі№229/923/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору позики та додаткової угоди до договору позики недійсними.

При цьому суд не проаналізував предмети та підстави позовів у справах і не вказав обставини, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про те, що наявність спору у справі про стягнення заборгованості за договором позики виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими ОСОБА_5 обґрунтував свої вимоги, а ОСОБА_2 - свої заперечення проти даного позову, адже, як вбачається з копії позовної заяви ОСОБА_2 , свої позовні вимоги про визнання договору позики та додаткової угоди недійсними вона обґрунтовувала, серед інших обставин, і тим, що жодних грошових коштів за договором позики та додатковою угодою вона не отримувала та вважає цей договір неукладеним.

Відтак суд першої інстанції, зупиняючи провадження в справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, дійшов передчасного висновку про неможливість розгляду даної справи до набуття законної сили рішенням у справі №229/923/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору позики та додаткової угоди до договору позики недійсними.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374 - 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.