ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 689/2867/23

Провадження № 22-ц/4820/391/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат і процентів від простроченої суми за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 30 листопада 2023 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (далі Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат і процентів від простроченої суми.

Товариство зазначило, що 13 червня 2008 року між Акціонерним товариством «Укрсиббанк» (далі АТ «Укрсиббанк») і ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0. Судовим наказом Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26 лютого 2010 року у справі №2н-17/2010 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» 226 726 грн 14 коп. заборгованості за цим договором. Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року АТ «Укрсиббанк» відступило право вимоги за вказаним кредитним договором Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк»), яке, у свою чергу, згідно договору №1370/К про відступлення прав вимоги від 11 травня 2019 року відступило це право Товариству. Ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 22 січня 2020 року здійснено заміну стягувача ПАТ «Дельта Банк» на Товариство у судовому наказі №2н-17/2010 від 26 лютого 2010 року, який до теперішнього часу не виконано. Оскільки ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання, то він повинен сплатити Товариству 105 764 грн 93 коп. інфляційних втрат і 20 420 грн 27 коп. 3% річних від простроченої суми за останні три роки, тобто за період з 20 жовтня 2020 року до 20 жовтня 2023 року.

За таких обставин Товариство просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь інфляційні втрати та 3% річних у сумі 126 185 грн 20 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 30 листопада 2023 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь Товариства 126 185 грн 20 коп. грошових коштів і 2 684 грн судового збору.

Суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, яке підтверджене судовим наказом, а тому відповідач повинен сплатити Товариству інфляційні втрати та 3% річних. Оскільки позивач став стягувачем у зобов`язанні, вираженому в гривнях, то його вимога про стягнення інфляційних втрат є обґрунтованою. Товариство заявило позов про стягнення 3% річних за останні три роки, що передували такому зверненню до суду, внаслідок чого позовна давність не сплила.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, яке виражене в іноземній валюті, а тому підстави для стягнення з нього інфляційних втрат відсутні. Оскільки стягувач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу 24 лютого 2010 року, то загальний строк позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних сплив 23 лютого 2013 року, про що відповідачем зроблено відповідну заяву, відтак у цій частині позов також не підлягає задоволенню. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У своєму відзиві на апеляційну скаргу Товариство просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не застосував положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду в частині розміру інфляційних втрат і трьох процентів річних підлягає зміні.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

13 червня 2008 року між АТ «Укрсиббанк» і ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0, за умовами якого АТ «Укрсиббанк» надало останньому кредит у розмірі 26 595 доларів США строком до 12 травня 2015 року під 13,5% річних.

Судовим наказом Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26 лютого 2010 року у справі №2н-17/2010 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» 226 726 грн 14 коп. заборгованості за цим договором.

За договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року АТ «Укрсиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 13 червня 2008 року.

Ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 28 лютого 2013 року замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) АТ «Укрсиббанк» на ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому провадженні №24670606 з примусового виконання судового наказу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26 лютого 2010 року №2н-17/2010.

За договором відступлення прав вимоги від 11 травня 2019 року №1370/К ПАТ «Дельта Банк» відступило Товариству право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 13 червня 2008 року.

Ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 22 січня 2020 року замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на Товариство у судовому наказі №2н-17/2010 від 26 лютого 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» 226 726 грн 14 коп. заборгованості за цим договором.

Наразі судовий наказ Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26 лютого 2010 року №2н-17/2010 не виконано.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як унормовано частиною п`ятою статті 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Із положень частини другої статті 625 ЦК України слідує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів. В окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.

Зобов`язання за договором, у тому числі за кредитним договором, повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.

Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.

У разі прострочення боржником грошового зобов`язання настають наслідки такого прострочення у виді нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних від простроченої суми. Ці нарахування входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за укладеним із АТ «Укрсиббанк» кредитним договором, а тому за судовим наказом з нього на користь АТ «Укрсиббанк» стягнута заборгованість за цим договором. ОСОБА_1 не виконав судове рішення та не погасив борг до цього часу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого Товариство як правонаступник АТ «Укрсиббанк» має право на отримання інфляційних нарахувань і процентів від простроченої суми.

Посилання ОСОБА_1 на відсутність підстав для стягнення з нього інфляційних втрат у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання за кредитним договором, яке виражене в іноземній валюті, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи з огляду на наступне.

Статтею 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно з частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Водночас, закон допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Водночас у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року (справа №6-284цс17).

ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, підтвердженого судовим наказом Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26 лютого 2010 року №2н-17/2010, у національній валюті гривні на суму 226 726 грн 14 коп.

Оскільки стягувана сума встановлена судом без визначення еквіваленту в іноземній валюті та зазначена позивачем базою нарахування інфляційних втрат, то знецінення цих коштів не може бути відновлено застосуванням офіційного курсу іноземної валюти до гривні.

Відтак, висновок суду першої інстанції про обґрунтованість вимог Товариства щодо стягнення інфляційних втрат є правильним.

Доводи апеляційної скарги про сплив позовної давності також не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі статтею 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді. Тривалість загальної позовної давності встановлена у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає відповідно за кожен місяць і кожен день з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, невиконання боржником зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року (справа №127/15672/16-ц).

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому Товариство набуло право на отримання передбачених статтею 625 ЦК України сум. У зв`язку з цим право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів від простроченої суми виникає у Товариства відповідно за кожен день з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Оскільки Товариство пред`явило позов до суду 20 жовтня 2023 року та заявило вимоги про стягнення передбачених статтею 625 ЦК України сум починаючи з 20 жовтня 2020 року, тобто за три останні роки, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за цими вимогами позовна давність не сплила.

Отже посилання ОСОБА_1 на сплив позовної давності за вимогою про стягнення процентів від простроченої суми не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про сплив строку для пред`явлення судового наказу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26 лютого 2010 року №2н-17/2010 до виконання.

Та обставина, що судом відмовлено Товариству у поновленні строку для пред`явлення судового наказу до виконання, не має правового значення для вирішення спору, з огляду на те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18).

Суд першої інстанції загалом правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини.

Водночас, суд першої інстанції не врахував положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, згідно яких у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого відповідним законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ протягом 2022-2023 року дія воєнного стану в Україні неодноразово продовжувалася. Останнім Указом Президента України від 5 лютого 2024 року №49/24, затвердженим Законом України від 6 лютого 2024 року №3564-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

Отже, враховуючи зазначені норми та принцип диспозитивності цивільного судочинства, з ОСОБА_1 на користь Товариства мають бути стягнуті інфляційні нарахування та проценти від простроченої суми за період з 20 жовтня 2020 року до 23 лютого 2022 року (492 дні), зокрема, 35 596 грн інфляційних втрат (226726,14?1,157-226726,14) і 9 168 грн 43 коп. трьох процентів річних від простроченої суми (226726,14?3%?492:365).

3.Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

При вирішенні спору суд першої інстанції не застосував правильно норми чинного законодавства та зробив помилкові висновки щодо обсягу відповідальності ОСОБА_1 за порушення грошового зобов`язання, внаслідок чого ухвалене ним рішення слід змінити.

З ОСОБА_1 на користь Товариства підлягає стягненню 35 596 грн інфляційних втрат і 9 168 грн 43 коп. трьох процентів річних від простроченої суми, а всього 44 764 грн 43 коп.

В решті висновки суду ґрунтуються на зібраних доказах, а ухвалене ним рішення відповідає вимогам закону.

Згідно з частиною четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки має місце неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо судового збору

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шості статті 141 ЦПК України).

Позов Товариства заявлено з ціною 126 185 грн 20 коп. і задоволено на суму 44 764 грн 43 коп., тобто на 35,48% (44764,43?100:126185,20).

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях як особа з інвалідністю другої групи (пункт 9 статті 5 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір»), то судовий збір у частині задоволених позовних вимог повинен бути віднесений на рахунок держави. При цьому сплачений Товариством судовий збір за подання позову у розмірі 952 грн 28 коп. (2684?35,48%) має бути відшкодований позивачеві з державного бюджету.

Позов Товариства задоволено частково (на 35,48%), а тому за подання апеляційної скарги Товариство має сплатити на користь держави судовий збір у розмірі 2 597 грн 58 коп. (2684?150%?64,52%).

Враховуючи вимоги частини десятої статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звільнити державу від відшкодування Товариству судового збору за подання позову та присудити з Товариства на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 645 грн 30 коп. (2597,58-952,28).

Керуючись статтями 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 30 листопада 2023 року в частині розміру інфляційних втрат і процентів від простроченої суми та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (місцезнаходження 04050, місто Київ, вулиця Глибочицька, 40; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 34615314) 35 596 гривень інфляційних втрат і 9 168 гривень 43 копійки трьох процентів річних від простроченої суми, а всього 44 764 гривні 43 копійки.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (місцезнаходження 04050, місто Київ, вулиця Глибочицька, 40; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 34615314) на користь держави (одержувач: Головне Управління Казначейства у місті Хмельницькому/Хмельницький МТГ (22030101), код отримувача (ЄДРПОУ) 37971775, рахунок UA0022775, Казначейство України (ЕАП), МФО 899998; призначення платежу: судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050) 1 645 гривень 30 копійки судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Соловйов А.В.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27