Справа № 471/668/22
Провадження №2/471/6/24
Номер рядка звіту 69
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2024 р.

Братський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді - Гукової І.Б.,

за участю секретаря - Холоденко І.Ю.,

представника позивача - ОСОБА_1

представник третьої особи- Афанасьєвої І.В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду с-ща Братське цивільну справу № 471/668/22 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа. яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Братської селищної ради Миколаївської області про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вони з відповідачем перебували в шлюбі, який розірвано 19.09.2022 року рішенням Братського районного суду Миколаївської області. Від даного шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач з відповідачем припинили спільне проживання. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Шлюб між сторонами розірвано 19.09.2022 року рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 19.09.2022 року. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання сина. Дитина росте і потреби на їх виховання і утримання збільшуються кожен день, а тому позивачу необхідна матеріальна допомога, яка буде носити постійний характер, тому позивач звернулась до суду з даним позовом.

13.04.2023 року від представника відповідача до суду надійшла зустрічна позовна заява про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивовано тим, що матір дитини чинить перешкоди у спілкуванні дитини з батьком та не в повній мірі виконує свої батьківські обов`язки, залишає сина самого, грубо себе з ним поводить. З самого народження син проживав у будинку батька, де створені належні умови для його розвитку, тому для дитини буде краще проживати з батьком.

Під час судового засідання представник позивача за первісним позовом підтримала свої позовні вимоги, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити з підстав, викладених у відзиві.

Представник позивача за зустрічним позовом під час судового засідання просила суд задовольнити зустрічний позов та визначити місце проживання дитини з батьком.

Представник служби у справах дітей вважала, що підстав для задоволення зустрічного позову немає, мати належним чином виконує свої батьківські обов`язки.

Дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини: сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Шлюб між сторонами розірвано 19.09.2022 року рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 19.09.2022.

Згідно довідки виданої Новокостянтинівського старостинським округом № 188 від 06.10.2022 року дитина проживає разом з матір`ю.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести

обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками

справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі;6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка

відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції з змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 8 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 цього закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Крім того, частиною 1 статті 14 цього Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Як визначено частиною 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Так, згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно із статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно висновку органу опіки та піклування , затвердженого рішенням виконавчого комітету Братської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області від 16.11.2023 року № 32, орган опіки та піклування вважає недоцільним визначення місця проживання дитини волошина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком, ОСОБА_3 .

З таким висновком погоджується суд, оскільки позивачем за первісним позовом не доведено, що проживання дитини з батьком буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно п. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду аліменти на утримання дитини присуджуються в частині від доходу батьків або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів, згідно із ст. 182 СК України, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей та непрацездатних осіб, а також інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Керуючись вимогами ст. 179-184 СК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до його повноліття, зважаючи на те, що випливає із вимог ст. 182 СК України та яка передбачає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а вимога позивача щодо розміру аліментів - не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку - підлягає застосуванню у наказному провадженні до заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів, відповідно до положень ч. 5 ст. 183 СК України.

Відповідно до вимог ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки, позивачі у справах про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає сплата судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 992 грн. 40 коп.

У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягувати з 26.09.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів - в межах суми платежу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_3 , ставку судового збору в розмірі 992 ( дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок на користь держави.

У зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 ,третя особа. яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Братської селищної ради Миколаївської області про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Позивач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Орган опіки та піклування Братської селищної ради Миколаївської області, місце розташування: вул. Миру, 131, смт. Братське Миколаївської області.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів до Миколаївського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 19.02.2024 року.

СуддяІ.Б. Гукова