Провадження № 2/161/979/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

30 січня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ленічевої Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заяви зазначає, що з вона є власником квартири АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (її колишній чоловік та повнолітній син). На даний час, відповідачі не проживають за адресою місця реєстрації понад чотири роки (виїхали за кордон та проживають за межами території України).

У зв`язку із обмеженням у реалізації права власності позивач просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 10 листопада 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі.

Представник позивачау судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, в якій позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідачі у судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Правом подачі відзиву не скористались.

Враховуючи положення частини першої статті 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником об`єкту житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 . Наведене підтверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування від 13 серпня 2019 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 177717998 від 16 серпня 2019 року (а.с. 7-11).

Згідно відомостей Єдиного державного демографічного реєстру, окрім власника квартири, в даному приміщенні зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2 (її колишній чоловік, а.с.12-14, 30) та ОСОБА_3 (син позивача, а.с. 15, 31).

З доводів позивача, відповідачі не проживають у спірній квартирі понад чотири роки.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що останні виїхали за межі території України (а.с.17-20).

Факт непроживання відповідачів за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується повідомленням Луцького РУП ГУНП у Волинській області про розгляд звернення № 29758/50/04-23 від 21.09.2023 року (а.с. 21).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них.

Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності.

Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення.

Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані в квартирі позивача, за власним бажанням, добровільно залишили помешкання понад чотири роки тому, тобто визначили собі інше місце проживання, спірним житлом не користуєтьються, не беруть участі в його утриманні та оплаті комунальних послуг.

Наведене свідчить, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у спірному будинку без поважних причин більше одного року. Факт реєстрації відповідачів за вказаною вище адресою порушує права позивача як законного власника свого майна щодо користування та розпорядження вказаною квартирою.

З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізу зібраних та досліджених в судовому засіданні доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. (по 536,80 грн. з кожного).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідачі: ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 );

ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст судового рішення складено 30 січня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк