КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/18793/21-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2212/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Новака Р.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати кредитний договір від 08 серпня 2020 року недійсним, визнати протиправними дії відповідача щодо передачі відомостей про позивача стосовно укладення кредитного договору від 08 серпня 2020 року до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» відповідно до Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову зазначав, що 07 серпня 2020 року у позивача викрали дебетові банківські картки, картрахунки за якими у відповідних банківських установах відкритих на ім`я позивача, а також документ, що посвідчує особу позивача - дійсне на момент викрадення посвідчення водія, яке містить необхідні відомості про особу позивача. 08 серпня 2020 року позивач звернувся до ВКП Печерського УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення. Вказував, що згідно виписки з картрахунку позивача, а також відповідно до виписки з кредитної історії позивача, на картрахунок позивача відповідачем 08 серпня 2020 року були зараховані грошові кошти у розмірі 17 000,00 грн., але позивач не укладав з відповідачем кредитного договору, такі грошові кошти не були зараховані на картрахунок позивача за безпосереднім зверненням позивача, за його розпорядженням або дорученням, в межах діючого кредитного зобов`язання між сторонами, а також позивач фактично не користувався зазначеними грошовими коштами, оскільки банківська пластикова картка АТ КБ «Приватбанк» належна позивачу, заздалегідь вибула із володіння позивача. Того ж дня 08 серпня 2020 року зазначена сума була повністю переведена в готівку шляхом її зняття за допомогою банкомату. Також 08 серпня 2020 року на картрахунок позивача поза його волею було зараховано та знято кошти, проте, жодної операції щодо надходження коштів або зняття позивач безпосередньо не здійснював. Оскільки у позивача було відсутнє волевиявлення на укладення кредитного договору, відсутня взаємна згода на виникнення між сторонами зобов`язання, відповідний правочин не може визнаватися дійсним. Також вважає протиправними дії відповідача щодо передачі відомостей про позивача до його кредитної історії в частині внесення відомостей про кредитне зобов`язання, яке виникло за оспорюваним кредитним договором (а.с. 1-20).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання недійсним кредитного договору - задоволено частково. Визнано кредитний договір № 659306284 від 08 серпня 2020 року - недійсним. Визнано протиправними дії відповідача щодо передачі відомостей про позивача стосовно укладення кредитного договору від 08 серпня 2020 року до ТОВ «Українське бюро кредитних історій». Стягнуто з відповідача ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь позивача судові витрати в якості сплаченого судового збору у розмірі 1 816,00 грн. В задоволенні інших вимог - відмолено (а.с. 121-124).

Не погодившись з рішенням районного суду, 28 вересня 2023 року представник ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» - адвокат Стародуб І.В. направила до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення (а.с. 132-137).

На обґрунтування скарги зазначила, що грошові кошти в розмірі 17 000,00 грн. відповідно до умов договору були перераховані на картковий рахунок № НОМЕР_1 , що належить безпосередньо ОСОБА_1 . Банком-емітентом останньої є АТ КБ «Приватбанк». Факт перерахування коштів від відповідача визнається та не оспорюється позивачем. Вказувала, що у матеріалах справи відсутні докази щодо не укладення кредитного договору, а наданий позивачем витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань не встановлює юридичних фактів та обставин та не породжує юридичних наслідків. Договір кредиту укладений відповідно до приписів законодавства про електронну комерцію, а банківська картка була верифікована позивачем належним чином.

Звертала увагу на те, що до суду першої інстанції було надіслано відзив на позовну заяву, який у матеріалах справи відсутній.

У судовому засіданні ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» - адвокат Колінько А.В. підтримала скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи не надходили. Крім того, ОСОБА_1 був сповіщений повідомлення його представника - адвоката Хомічук О.А. за клопотанням якої суд апеляційної інстанції відкладав розгляд справи призначеної на 14 грудня 2023 року(а.с. 189-219)

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволеннюз наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 08 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ВКП Печерського УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, яке полягає у наступному: 07 серпня 2020 року близько 20:00 год. в районі площі Льва Толстого невстановлена особа викрала із сумки позивача грошові кошти у розмірі 6 000 грн., мобільний телефон, банківські картки ПриватБанку та Пумб Банку, посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 34-35).

Заява позивача до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення внесена до ЄРДР, відкрито кримінальне провадження за фактом звернення № 0000284 за ч. 1 ст. 185 КК України (а.с. 36).

Відповідно до наданих до районного суду роздруківки відомостей Українського бюро кредитних історій від 14 січня 2021 року щодо видачі кредиту ОСОБА_1 , 08 серпня 2020 року об 01 год. 20хв. 47 сек. від імені ОСОБА_1 подана заявка на кредит та 08 серпня 2020 року об 01 год. 35 хв. 23 сек. подана заявка на кредит до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на суму 17 000 грн. (а.с. 22-24).

Згідно виписки з картрахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк», що міститься в матеріалах справи, 08 серпня 2020 року на картковий рахунок були зараховані грошові кошти у розмірі 17 000,00 грн. (призначення платежу: LiqPay, переказ з карти на карту від 07 серпня 2020, ID платежу ) (а.с. 38).

Згідно виписки Українського бюро кредитних історій щодо ОСОБА_1 08 серпня 2020 року від імені останнього та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено кредитний договір (заявка на онлайн кредит) на суму 17 000,00 грн., строк кредиту до 17 серпня 2020 року (а.с. 22-24).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За положеннями ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону (частина 6 статті 11 Закону № 675-VIII).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII.

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Так, позивач просив визнати кредитний договір від 08 серпня 2020 року недійсним з тих підстав, що він не укладав кредитний договір та у нього не було волевиявлення на укладення такого договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

За змістом ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з апеляційною скаргою ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало до суду копію кредитного договору № 659306284 від 08 серпня 2020 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 ; довідку щодо дій позичальника в інформаційно-телекомукаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»; заявку ОСОБА_1 на отримання грошових коштів в кредит від 08 серпня 2020 року; копію платіжного доручення на переказ та зарахування грошових коштів на банківську картку ОСОБА_1 від 08 серпня 2020 року на суму 17 000,00 грн. (а.с. 139-147).

У п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15 (провадження № 61-4848св19) зазначено, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

В суді першої інстанції представником ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» - Стародуб І.В. подана заява про розгляд справи без участі представника (а.с. 113-117).

До апеляційного суду ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало копію кредитного договору № 659306284 від 08 серпня 2020 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 ; довідку щодо дій позичальника в інформаційно-телекомукаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»; заявку ОСОБА_1 на отримання грошових коштів в кредит від 08 серпня 2020 року; копію платіжного доручення на переказ та зарахування грошових коштів на банківську картку ОСОБА_1 від 08 серпня 2020 року на суму 17 000,00 грн. (а.с. 139-147).

До суду першої інстанції не було подано вищевказаних доказів, які додані апелянтом до апеляційної скарги та (або) доказів укладення кредитних договорів із застосуванням ОСОБА_1 електронно-цифрового підпису або одноразового електронно-цифрового ідентифікатора, інших доказів, які б свідчили про волевиявлення ОСОБА_1 на укладення вищезазначеного кредитного договору та (або) отримання ОСОБА_1 кредитних коштів.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що представник ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» неодноразово подавав заяви до районного суду у т.ч. заяви про розгляд справи за відсутності представника відповідача, а відтак мав об`єктивну можливість надати проте не надав докази, які вважав за потрібне (а.с.74-77, 82-84, 92-96, 101-105, 113-117).

В матеріалах справи відсутні об`єктивні докази на підтвердження обставини подачі відповідачем відзиву на позовну заяву, додані до апеляційного суду квитанції поштових відправлень не підтверджують факту подання відзиву (доказів) до районного суду, які апелянтом заявлені в суді апеляційної інстанції (а.с. 225-226).

Установивши, що відповідач не довів неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, та розпорядився наданими йому процесуальними правами на власний розсуд, подаючи до районного суду заяви про розгляд справи за відсутності його представника, апеляційний суд не прийняв подані відповідачем разом з апеляційною скаргою докази у справі.

Позивач зазначав, що він не укладав кредитного договору з відповідачем 08 серпня 2020 року, істотних умов договору не погоджував, посилаючись на те, що 07 серпня 2020 року невстановлені особи викрали у нього грошові кошти, банківські картки, мобільний телефон, посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Такі доводи позивача є послідовними та підтверджуються наявними у справі доказами, зокрема, наданою позивачем до суду заяви про вчинення 07 серпня 2020 року о 22 год. 30 хвилин відносно ОСОБА_1 крадіжки його телефону, документів та банківських карт, тобто кримінального правопорушення, та витяг ЄРДР про відкриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 185 КК України за фактом звернення № 0000284. При цьому, за роздруківкою Українського бюро кредитних історій 08 серпня 2020 року об 01 год. 20 хв. 47 сек. і об 01 год. 35 хв. 23 сек., тобто вночі і менш ніж за три години після вчинення крадіжки, від імені ОСОБА_1 подана заявка на кредит до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на суму 17 000 грн. (а.с. 22-24).

Винну особу, яка, використавши викрадені карткові рахунки, мобільний телефон та документи, оформила оспорюваний кредитний договір, здійснивши дії, спрямовані на настання юридичних прав та обов`язків у вказаному кримінальному провадженні, органом досудового слідства не встановлено.

Крім того, відповідачем не спростовано в суді належними та допустимими доказами вищенаведених доводів позивача та обставин справи, встановлених районним судом.

З огляду на вказане, колегія суддів визнала не обґрунтованими та відхилила доводи апеляційної скарги щодо безпідставності висновків суду першої інстанції про визнання недійсним оспорюваного позивачем кредитного договору.

Отже, за вказаних обставин наявні підстави для визнання недійсним кредитного договору від 08 серпня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». З цих підстав, суд першої інстанції зробив правильний висновок про необґрунтоване внесення відповідачем відомостей про позивача до його кредитної історії в частині внесення відомостей про кредитне зобов`язання за договором від 08 серпня 2020 року.

Посилання апелянта на судову практику Верховного Суду колегія суддів відхилила, оскільки в інших справах, які були предметом перегляду суду касаційної інстанції, кредитором до районного суду надавались відповідні докази на підтвердження як факту укладення боржником кредитного договору так й отримання за ним коштів, натомість в цій справі, яка переглянута апеляційним судом таких доказів до районного суду відповідач вчасно не подавав.

Колегія суддів перевірила та відхилила посилання апелянта на додання до апеляційної скарги доказів надіслання до районного суду у цій справі відзиву на позовну заяву, оскільки таких доказів, як і доказів використання позивачем картки № НОМЕР_2 як діючої на час звернення до апеляційного суду, апелянтом до суду не надано, не зазначено таких й в описі додатків до поданої ним апеляційної скарги (а.с. 132-179).

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим на підставі наданих до районного суду і наявних у справі доказів.

Інші доводи апеляційної скарги зведені до тлумачення законодавства, цих висновків суду не спростовують, тому апеляційним судом відхилені.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок (а.с. 138).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 15 лютого 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова