ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 201/11458/20

провадження № 61-7993св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж Олена Анатоліївна,

треті особи: приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року у складі судді Федоріщева С. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Канурної О. Д., Космачевської Т. В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж Олени Анатоліївни, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна, Центр надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради, про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності, поновлення права власності та зняття арешту,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, і остаточно просила:

- визнати недійсною довіреність від ОСОБА_1 на ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Міссіяж О. А. 01 липня 2019 року за реєстровим № 317;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 липня 2019 року, посвідчений приватний нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1400, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 32256808 від 04 липня 2019 року про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_2 ;

- поновити її право власності шляхом відновлення запису про державну реєстрацію права власності за останньою на спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 07 лютого 2005 року за реєстровим № 1498 приватним нотаріусом Дніпропетровського (Дніпровського) міського нотаріального округу Рудкович Є.В.;

- зняти арешт (припинити обтяження) з нерухомого майна - спірної квартири, зареєстрований державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області 28 листопада 2019 року на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року (реєстраційний номер обтяження: 34558968) у справі № 201/12699/19.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 07 лютого 2005 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В., вона придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 .

03 листопада 2019 року їй стало відомо, що вищезазначена квартира була продана невідомим для неї особам, у зв`язку з чим 12 листопада 2019 року вона звернулася до Соборного відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення за фактом шахрайства.

Того ж дня, працівниками поліції було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002852 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, в межах розслідування якого 15 листопада 2019 року слідчим суддею Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська винесено ухвалу про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на спірну квартиру.

Запис про арешт нерухомого майна був внесений 28 листопада 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Під час досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження встановлено, що 26 червня 2019 року та 01 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О. А. посвідчено довіреності та зареєстровано в реєстрі за №№ 311, 317, якими ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси, розпоряджатися нерухомим майном.

04 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири, який укладено між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж O. A. за реєстровим № 317, та ОСОБА_2 .

Згідно з висновком експерта № 19/104-7/7/713 від 13 жовтня 2020 року, складеним в рамках зазначеного кримінального провадження, підписи від її імені та рукописні записи виконані не нею, а іншою особою.

Отже, ОСОБА_3 неправомірно отримав довіреність на право користування та розпорядження спірною квартирою, тому не мав права на розпорядження нею.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 05 грудня 2022 року провадження у цій справі в частині позовних вимог щодо зняття арешту (припинення обтяження) нерухомого майна - квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , закрив.

Закриваючи провадження місцевий суд виходив з того, що зняття арешту з майна, накладеного в рамках кримінального провадження, розглядається на підставі кримінально-процесуального законодавства, навіть за умови, що особа (власник) не є учасником кримінального провадження.

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 05 грудня 2022 року відмовив в задоволенні позову.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що надані позивачем докази не можуть бути визнані належними, допустимими, достовірними та достатніми для доведення факту недійсності довіреності з тих підстав, що така довіреність позивачем не видавалась.

Крім того, зазначив, що суд не може виходити з висновків судово-почеркознавчої експертизи № 19/104-7/7/713 від 13 жовтня 2020 року, яка була проведена під час досудового розслідування в рамках кримінального провадження, оскільки експертиза проведена не в рамках цієї справи, не за правилами статті 103 ЦПК України, не може вважатись висновком експерта в розумінні статей 102, 104 ЦПК України, а є лише письмовим доказом, який підлягає оцінці згідно з вимогами статті 89 ЦПК України;позивач посилається на наявність кримінального провадження за фактом незаконного продажу її квартири за частиною третьою статті 190 КК України, проте відомостей щодо вирішення кримінального провадження № 0002852 у відношенні ОСОБА_3 суду не надала.

Також місцевий суд зазначив, що решта заявлених ОСОБА_1 позовних вимог є похідними від позовної вимоги про визнання довіреності недійсною, тому також не підлягають задоволенню.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 26 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , залишив без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року про закриття провадження у справі залишив без змін.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 26 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , залишив без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року залишив без змін.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, оскільки будь-які докази на підтвердження факту підроблення довіреностей відсутні. Окрім того, жодним судовим рішенням, яке вступило в законну силу (вирок, рішення) не встановлено підробку довіреності від 26 червня 2019 року та від 01 липня 2019 року, та не доведено вину ОСОБА_3 у скоєнні даного злочину.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що оригінал висновку, складеного в рамках кримінальної справи, в судовому засіданні не досліджувався; ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції клопотання про проведення експертизи не заявляла, також не заявляла клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження для огляду оригіналу висновку експертизи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Представник ОСОБА_1 - адвокат Соколова Г. Ю. у травні 2023 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) та у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18, від 17 жовтня 2019 року у справі № 678/364/15-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 10 березня 2020 року у справі № 9901/740/18.

Крім того, відсутній висновок Верховного Суду з питання можливості та правомірності використання в якості «висновку експерта» в розумінні пункту 2 частини другої статті 76, статті 102 ЦПК України, а не в розумінні «письмового доказу» за приписами пункту 1 частини першої статті 76 ЦПК України з відповідними правовими наслідками, що був отриманий у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням цивільного процесуального закону, якщо експертиза проведена у кримінальному провадженні та містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, навіть незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі ще не ухвалений.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Шахова Д. А. у липні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу.

Верховний Суд ухвалою від 28 липня 2023 року відзив ОСОБА_2 повернув заявнику без розгляду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 07 червня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

Справа № 201/11458/20 надійшла до Верховного Суду 21 червня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 11 січня 2024 року справу призначив до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1498, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 .

26 червня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О. А. посвідчено довіреність та зареєстровано в реєстрі за № 311, за якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси щодо володіння та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , в усіх без винятку підприємствах, адміністраціях, установах та організаціях, незалежно від форм власності та галузевої належності, в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», комунальних підприємствах (газо-; тепло-; енерго-; водопостачання, водовідведення) міста Дніпра, у відповідному центрі надання адміністративних послуг, в департаменті адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у відповідній дільниці комунального підприємства «Жилкомсервіс» міста Дніпра, в органах незалежної експертної оцінки, в органах нотаріату, визначаючи на власний розсуд суму, строки інші умови договорів. Довіреність видана без права передоручення повноважень третім особам, строком на один рік та дійсна до двадцять шостого червня дві тисячі двадцятого року.

01 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О. А. посвідчено довіреність та зареєстровано в реєстрі за № 317, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси в усіх без винятку підприємствах, адміністраціях, установах та організаціях, незалежно від форм власності та галузевої належності, в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», комунальних підприємствах (газо-; тепло-; енерго-; водопостачання, водовідведення) міста Дніпра, у відповідному центрі надання адміністративних послуг, в департаменті адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у відповідній дільниці комунального підприємства «Жилкомсервіс» міста Дніпра, в органах незалежної експертної оцінки, в органах нотаріату, з питань користування та розпорядження (продаж, міна, передача в іпотеку, оренду (найм) належної їй квартири АДРЕСА_1 , визначаючи на власний розсуд суму, строки інші умови договорів. Довіреність видана без права передоручення повноважень третім особам, строком на один рік та дійсна до першого липня дві тисячі двадцятого року.

04 липня 2019 року ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , уклав договір купівлі-продажу квартири, за яким продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1400.

Заперечуючи проти надання ОСОБА_3 довіреностей, 12 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Соборного відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення за фактом шахрайства.

Того, ж дня працівниками поліції за заявою ОСОБА_1 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002852 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України.

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 15 листопада 2019 року наклав арешт на спірну квартиру та заборонив здійснення будь-яких операцій пов`язаних із відчуженням вказаного майна.

За постановою слідчого під час проведення досудового слідства 07 жовтня 2020 року було призначено судово-почеркознавчу експертизу.

Згідно з висновком експерта № 19/104-7/7/713 від 13 жовтня 2020 року, складеним Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, підписи від імені ОСОБА_1 та рукописні записи « ОСОБА_1 » в графі «Підпис» довіреності від 26 червня 2019 року, зареєстрованої в реєстрі № 311 - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підписи від імені ОСОБА_1 та рукописні записи « ОСОБА_1 » в графі «Підпис» довіреності від 01 липня 2019 року, зареєстрованої в реєстрі № 311 - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право завернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 12 лютого 2014 року у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду необхідно виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і у їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду необхідно з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, а саме: будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статті 77, 78, 79 ЦПК України визначають вимоги щодо належності, допустимості та достовірності доказів.

Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18) та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20).

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Якщо експертиза, яка проведена у кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, то незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений така експертиза може бути допустимим доказом.

Висновок, підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням статті 102 ЦПК України.

Верховний Суд неодноразово робив висновок про допустимість висновку експерта, який проведений в рамках кримінального провадження.

Зокрема, такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 761/12898/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18.

У постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20), Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що «висновок судово-почеркознавчої експертизи від 13 грудня 2014 року за № 574/тдд не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, як про це стверджує банк у касаційній скарзі. Позивач подав до суду копію цього висновку, зроблену з копії того ж висновку, яку засвідчив слідчий. Для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним. Такий висновок судово-почеркознавчої експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у цій справі».

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що будь-які докази на підтвердження факту підроблення довіреностей відсутні; жодним судовим рішенням, яке вступило в законну силу (вирок, рішення) не встановлено підробку довіреності від 26 червня 2019 року та від 01 липня 2019 року, та не доведено вину ОСОБА_3 у скоєнні даного злочину; оригінал висновку, складений в рамках кримінальної справи, в судовому засіданні не досліджувався; ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції клопотання про проведення експертизи не заявляла, також не заявляла клопотання про витребування матеріалів кримінального провадження для огляду оригіналу висновку експертизи.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна, оскільки відхиляючи, як недопустимий доказ, висновок експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 13 жовтня 2020 року № 19/104-7/7/713, складений за результатами проведення почеркознавчої експертизи в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 0002852 від 12 листопада 2019 року, наданий позивачем на підтвердження відсутності у неї волевиявлення на уповноваження ОСОБА_3 на представництво її інтересів з правом розпорядження спірною квартирою, та її відчуження, апеляційний суд не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 жовтня 2018 року у справі № 761/12898/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18, від 11 травня 2022 року у справі № 450/3032/19 щодо допустимості висновку експерта, виконаного в рамках кримінального провадження; не звернув увагу, що експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні; висновок складений особою, яка є атестованим судовим експертом, що відповідає положенням статті 102 ЦПК України та містить відомості про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. У зазначеному контексті, Верховний Суд бере до уваги, що позивач надала до суду першої інстанції докази на підтвердження того, що вона не підписувала довіреності щодо уповноваження Скіданова А. В. на представництво її інтересів з правом розпорядження квартирою, тоді як відповідач ОСОБА_2 заперечуючи проти висновку експерта від 13 жовтня 2020 року № 19/104-7/7/713, не надав доказів на його спростування, не заявляв клопотання про виклик у судове засідання експерта, який проводив почеркознавчу експертизу у кримінальному провадженні.

Та обставина, що почеркознавча експертиза проведена не за ухвалою суду у справі, що переглядається, не є підставою вважати її недопустимим доказом, оскільки особа яка проводила цю експертизу є атестованим судовим експертом, обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за статтями 384, 385 КК України, сам висновок є в достатній мірі інформативним щодо предмета доказування, а отже є допустимим письмовим доказом у справі, який слід оцінити у сукупності із іншими доказами у справі.

Також апеляційний суд не вказав з яких підстав цей доказ є неналежним, за умови що для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним.

Викладене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 302/422/21 (провадження № 61-7125св23).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, під час нового розгляду справи апеляційному суду слід врахувати правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19), від 12 листопада 2020 року у справі № 200/3452/17 (провадження № 61-18790св19), від 18 січня 2023 року у справі № 753/15818/19 (провадження № 61-11676св21), згідно з якими приватний нотаріус не може бути належним відповідачем у справах.

Також під час нового розгляду справи слід врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155), згідно з якими застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки апеляційним судом порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене цим судом рішення не може вважатися законними і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачІ. В. Литвиненко Судді:А. І. Грушицький Є. В. Петров В. В. Пророк О. М. Ситнік