ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 484/5407/19

провадження № 61-1986св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Порхуном Віталієм Михайловичем, та ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Доценко Світланою Олександрівною, на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року у складі судді Панькова Д. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року у складі колегії суддів: Кушнірової Т. Б., Базовкіної Т. М., Лівінського І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви, зустрічної позовної заяви

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, поділ майна (справа № 484/5407/19).

Позовна заява мотивована тим, що з січня 2012 року він та ОСОБА_2 спільно проживали, як одна сім`я без реєстрації шлюбу. До моменту спільного проживання він почав займатись підприємницькою діяльністю, відповідно, зареєструвався фізичною особою - підприємцем.

Надалі у зв`язку з розширенням підприємницької діяльності, 15 грудня 2009 року було зареєстровано юридичну особу ПП «Компанія «Агро-Люкс».

З метою зменшення навантаження на ПП «Компанія Агро-люкс» та розширення роботи товариства було прийнято рішення про реєстрацію нової юридичної особи ПП «Еліта-Люкс».

Зазначав, що він та ОСОБА_2 працювали у цих компаніях, отримували спільні кошти. Основною роботою підприємств, у тому числі придбанням майна, а саме: нерухомого майна як для сім`ї, так і для роботи підприємств, транспортних засобів, автозаправної станції тощо займався він.

Натомість, оформлення такого майна здійснювалось на ОСОБА_2 , оскільки між ними існували сімейні відносини. У 2016 році у них народились діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначав, що з 2012 року по день припинення спільного проживання вони були зареєстровані за одними й тими самим адресами, у 2016 році у них народилися двоє дітей, вони спільно відпочивали, у тому числі, за кордоном, вели спільне господарство, придбавали для сім`ї майно. Зазначене підтверджується достатніми доказами.

Вказував, що за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони спільно набули майно, яке підлягає поділу між ними, однак ОСОБА_2 уникає його поділу добровільно.

Вважав, що ОСОБА_2 вчинила фіктивні правочини щодо розпорядження спільним майном, а саме договори купівлі-продажу з ОСОБА_3 , а тому вони підлягають визнанню недійсними на підставі статті 234 ЦК України, так як є фіктивними, не виконані, а метою було уникнення його поділу.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- встановити факт його проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01 січня 2012 року до 30 серпня 2019 року;

- визнати недійсними договір купівлі-продажу відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі із земельною ділянкою для обслуговування автостоянки площею 0,3 га по АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель, площею 49,5 кв. м і земельної ділянки площею 0,2224 га на АДРЕСА_1 , укладених 07 вересня 2019 року між ОСОБА_2 , як продавцем, і ОСОБА_3 , як покупцем, та повернути сторони в первісний стан;

- розділити спільне майно, набуте під час сумісного проживання однією сім`єю, виділивши йому у власність:

комплекс нежитлових приміщень та земельну ділянку з кадастровим номером :06:024:0020 на АДРЕСА_1 , вартістю 3 140 000 грн;

відкриту стоянку для автомашин, нежитлову будівлю та земельну ділянку з кадастровим номером :06:024:0140 на АДРЕСА_1 , вартістю1 700 000 грн;

автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 11 CDI, 2010 року випуску, вартістю 239 780 грн (всього майна на суму 5 079 780 грн).

Виділити ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на наступне майно:

нежитлову будівлю-магазин по АДРЕСА_2 , вартістю 150 000 грн;

квартиру однокімнатну по АДРЕСА_3 , вартістю 150 000 грн;

нежитлове приміщення-магазин на проспекті АДРЕСА_4 , вартістю 200 000 грн;

житловий будинок на АДРЕСА_5 , вартістю 156 900 грн;

земельну ділянку з кадастровим номером :07:023:0008, площею 0,7779 га, розташовану на АДРЕСА_5 , вартістю 79 200 грн;

будинок на АДРЕСА_4 , вартістю 2 164 000 грн;

земельну ділянку з кадастровим номером :06:031:0005, площею 0,0887 га, розташовану в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 73 300 грн;

земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0388, площею 0,12 га, розташовану в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 71 600 грн;

земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0387, площею 0,12 га, розташовану в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 71 600 грн;

земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0386, площею 0,12 га, розташовану в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 71 600 грн;

транспортні засоби:

TRAILOR S 383, 1990 року випуску, вартістю 340 737 грн;

TRAILOR S 383 LE, 1990 року випуску, вартістю 399 632 грн;

FRUEHAUF T 34T1RP, 1990 року випуску, вартістю 505 411 грн;

TRAILOR S38EL1C, 1992 року випуску, вартістю 399 632 грн;

FRUEHAUF TF 34T13RAA, 1993 року випуску, вартістю 561 568 грн;

TRAILOR S 383EL1C, 1991 року випуску, вартістю 399 632 грн;

TRAILOR S 383EL, 1991 року випуску, вартістю 399 632 грн;

LAND ROVER RANGE ROVER, 2013 року випуску, вартістю 1 425 360 грн.

Загальна вартість майна, що підлягає виділенню ОСОБА_2 - 7 619 804 грн.

25 січня 2021 року ОСОБА_1 було змінено предмет позову, зазначено, що в період перебування цивільної справи в суді ОСОБА_3 змінила адресу майна, комплексу нежитлових будівель, площею 49,5 кв. м та земельної ділянки з кадастровим номером :06:024:0020, площею 0,2224 га, розташованої на АДРЕСА_1 . Нова адреса вказаних об`єктів - АДРЕСА_1 .

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю (справа № 484/746/20).

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що з ОСОБА_1 вона познайомилась приблизно у 2006 році. У 2010 році він запропонував їй стати партнером по бізнесу та викупити частку в підприємстві, а саме ПП «Компанія «Агро-Люкс» у його партнера. З цього часу вони почали займатися спільним бізнесом - спільно займалися купівлею-продажем паливно-мастильних матеріалів. У 2011 році ними було засновано ще одне підприємство ПП «Компанія «Еліта Люкс», основним видом діяльності якого теж була оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.

До 2012 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі, а після розлучення в період 2012-2016 років вони час від часу зустрічалися, проводили дозвілля. ОСОБА_1 періодично приїжджав до неї додому та залишався ночувати. Вони інколи зустрічалися з друзями, проводили час з донькою ОСОБА_1 від першого шлюбу та сумісно відвідували заклади відпочинку, кілька разів їздили відпочивати.

Зазначала, що у період з 2012 року до травня 2016 року вона проживала одна. Спільно з позивачем однією сім`єю як чоловік і жінка вона ніколи не проживала, спільного побуту з ним не вела, взаємних прав та обов`язків, як у подружжя у них не було.

У 2015 році вона вирішила завагітніти, але через певні медичні протипоказання прийняла рішення завагітніти у спосіб ЕКО. Оскільки вони з ОСОБА_1 були більше ніж у дружніх відносинах, вона запропонувала йому стати батьком майбутніх дітей, на що позивач згодом погодився.

На початок 2016 року стосунків, притаманних подружжю, між ними не було, однак перед народженням дітей вона, за наполяганням батьків, вирішила спробувати побудувати сім`ю з позивачем. З цією метою придбала за власні кошти житловий будинок на АДРЕСА_4 , провела ремонт, закупила меблі.

У червні 2016 року народилися двоє дітей і вона з ОСОБА_1 почали проживати у вказаному будинку. На вимогу ОСОБА_1 вона зареєструвала його у цьому будинку. Однак, подружнє життя не склалося, ОСОБА_1 зловживав алкогольними напоями, влаштовував сварки та скандали, а тому з травня 2016 року до липня 2019 року вони постійно розривали стосунки. При цьому вони не мали спільного бюджету, коштів на утримання дітей ОСОБА_1 не надавав, участі в утриманні будинку не приймав.

ОСОБА_2 стверджувала, що все майно,придбане у період часу з 2012 року до 2019 року, було набуте нею за особисті кошти та кошти, позичені у знайомих.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просила суд:

- визнати за нею право особистої приватної власності на нерухоме майно:

земельну ділянку з кадастровим номером :07:023:0008, площею 0,7779 га, розташовану на АДРЕСА_5 , вартістю 15 200 грн;

земельну ділянку з кадастровим номером :06:031:0005, площею 0,0887 га, розташовану в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області;

земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0388, площею 0,12 га, розташовану в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області;

земельну ділянку з кадастровим номером :06:024:0140 на АДРЕСА_1 , вартістю1 700 000 грн;

земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0387, площею 0,12 га, розташовану в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 416 490 грн;

земельну ділянку з кадастровим номером :06:024:0020, площею 0,2224 га, розташованої на АДРЕСА_1 , вартістю 323 058 грн;

земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0386, площею 0,12 га, розташовану в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 14 940 грн;

земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0387, площею 0,12 га, розташовану в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 14 940 грн;

нежитлову будівлю-магазин на проспекті АДРЕСА_2 , вартістю 30 260 грн;

квартиру однокімнатну по АДРЕСА_3 , вартістю 41 000 грн;

житловий будинок на АДРЕСА_5 , вартістю 123 000 грн;

житловий будинок на АДРЕСА_4 , вартістю 141 800 грн;

відкриту стоянку для автомашин з нежитловою бужівлею площею 13 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 7 980 грн;

комплекс нежитлових будівель, об`єкт нежитлової нерухомості площею 49,5 кв. м, розташованих на АДРЕСА_1 , вартістю 141 390 грн;

- визнати за нею право особистої приватної власності на рухоме майно:

TRAILOR S 383, 1990 року випуску, вартістю 360 000 грн;

TRAILOR S 383 LE, 1990 року випуску, вартістю 360 000 грн;

FRUEHAUF T 34T1RP, 1990 року випуску, вартістю 360 000 грн;

TRAILOR S38EL1C, 1992 року випуску, вартістю 360 000 грн;

FRUEHAUF TF 34T13RAA, 1993 року випуску, вартістю 360 000 грн;

TRAILOR S 383EL1C, 1991 року випуску, вартістю 360 000 грн;

TRAILOR S 383EL, 1991 року випуску, вартістю 360 000 грн;

MERCEDES-BENZ VITO 11 CDI, 2010 року випуску, вартістю 240 000 грн;

LAND ROVER RANGE ROVER, 2013 року випуску, вартістю 960 000 грн.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2020 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Шалари О. І. про об`єднання справ в одне провадження задоволено.

Об`єднано в одне провадження справу № 484/5407/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, розподіл майна, та справу № 484/746/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Присвоєно об`єднаному провадженню спільний єдиний унікальний номер справи № 484/5407/19.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2012 року до 30 серпня 2019 року однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07 вересня 2019 року щодо відчуження відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі та земельної ділянки, кадастровий номер :06:024:0140, розташованих на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07 вересня 2019 року щодо відчуження комплексу нежитлових будівель та земельної ділянки, кадастровий номер :06:024:0020, розташованих на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Здійснено поділ спільного майна набутого під час сумісного проживання однією сім`єю сторін.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку комплексу нежитлових будівель та земельної ділянки, кадастровий номер :06:024:0020, розташованих на АДРЕСА_1 ; на 1/2 частку відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі та земельної ділянки, кадастровий номер :06:024:0140, розташованих на АДРЕСА_1 ; на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами та земельної ділянки, кадастровий номер :06:031:0005, що знаходяться на АДРЕСА_4 ; на 35/1000 ідеальних часток нежитлового приміщення - магазину, що знаходиться на АДРЕСА_4 у вбудованій частині магазину під п`ятиповерховим житловим будинком загальною площею 49,20 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 1/2 частку комплексу нежитлових будівель та земельної ділянки, кадастровий номер :06:024:0020, розташованих на АДРЕСА_1 ; на 1/2 частку відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі та земельної ділянки, кадастровий номер :06:024:0140, розташованих на АДРЕСА_1 ; на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, та земельної ділянки, кадастровий номер :06:031:0005, що знаходяться на АДРЕСА_4 ; на 35/1000 ідеальних часток нежитлового приміщення - магазину, що знаходиться на АДРЕСА_4 у вбудованій частині магазину під п`ятиповерховим житловим будинком загальною площею 49,20 кв.м

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості відчуженого спільного майна у розмірі 2 711 142,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що доводи ОСОБА_1 щодо спільного проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю, ведення спільного господарства, побуту та бюджету з січня 2012 року до серпня 2019 року підтверджуються матеріалами справи. Факт спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом зазначеного періоду підтверджується спільним зайняттям підприємницькою діяльністю, яка здійснювалась через ПП «Компанія «Агро-Люкс» з 2010 року та ПП «Еліта-Люкс» з 2013 року, де засновниками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з частками у статутному капіталі по 50% кожний.

Районний суд вважав, що ОСОБА_1 доведено факт його спільного проживання із ОСОБА_2 в період з січня 2012 року до серпня 2019 року як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Визнаючи недійсними договори купівлі-продажу від 07 вересня 2019 року, укладені між відповідачами, районний суд встановив, що сторони знали, що вони не будуть виконані. Укладаючи ці правочини, ОСОБА_2 і ОСОБА_7 мали іншу мету - уникнути розподілу майна, а не ту, що була передбачена договорами купівлі-продажу. Кваліфікуючою ознакою договору купівлі-продажу є передання (продаж) майна продавцем та оплата (прийняття) такого майна покупцем. Відповідач ОСОБА_2 продовжує займатися підприємницькою діяльністю, використовуючи зазначені приміщення, якою і займалися разом із ОСОБА_1 . Ці договори купівлі-продажу укладені близькими родичами, дії сторін були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати, уникнути від розподілу. Правочини були укладені тільки для виду, і не мали на меті встановлення правових наслідків, що дає право позивачу, хоч він і не сторона договору, оспорювати правочини, визнати їх недійсними.

Суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_7 було відомо, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя і що між ними існує спір про розподіл майна. Умисел і ОСОБА_7 і ОСОБА_2 був направлений на те, щоб уникнути розподілу майна, їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_7 .

Майно ОСОБА_7 для використання передано не було, вона здає дане майно в оренду підприємству «Гранд Ойл», засновником якої та директором є ОСОБА_2 , а нежиле приміщення на АДРЕСА_1 , здає в оренду ОСОБА_8 - чоловіку ОСОБА_2 .

Суд вважав справедливим розділити всі наявні об`єкти нерухомості, виділивши кожному по 1/2 частині у праві власності на них.

Оскільки відповідач відчужила решту об`єктів нерухомості та автомобілі, які були придбані під час фактичного перебування у шлюбі, без згоди ОСОБА_1 , районний суд стягнув з неї на його користь половину вартості цих об`єктів.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , районний суд зазначив, що ОСОБА_2 не довела факт придбання спірного майна за свої особисті кошти. При цьому з наданих ОСОБА_2 документів неможливо встановити, якими саме грошима вона розраховувалася за придбане майно, або встановити за допомогою наданих доказів джерело походження коштів, витрачених на купівлю того чи іншого майна.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року в частині розподілу спільного сумісного майна змінено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на: комплекс нежитлових будівель, загальною площею 49,5 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер :06:024:0020, площею 0,2224 га, що розташована на АДРЕСА_1 ; відкриту стоянку для автомашин, нежитлову будівлю, загальною площею 13,0 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер :06:024:0140, площею 0,3 га, розташовану на АДРЕСА_1 ; 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_4 ; 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0887 га, з кадастровим номером :06:031:0005, що знаходиться на АДРЕСА_4 .

Залишено у власності ОСОБА_2 : 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_4 ; 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0887 га, з кадастровим номером :06:031:0005, що знаходиться на АДРЕСА_4 ; 7/100 ідеальних часток нежитлового приміщення - магазину, розташованого на АДРЕСА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 391 142 грн грошової компенсації за відхилення від рівності часток у спільній сумісній власності.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що, вирішуючи спір в частині розподілу комплексу нежитлових будівель та земельної ділянки, розташованих на АДРЕСА_6 , а також відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі та земельної ділянки на АДРЕСА_1 , шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 його частину, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст позовних вимог ОСОБА_1 , який звертаючись до суду із позовом просив провести реальний поділ окремих видів (об`єктів) майна. Суд не врахував, що сутність поділу полягає саме в тому, щоб кожному із співвласників присудити в особисту власність конкретні речі, не врахував можливість спільного користування зазначеним майном як неподільною річчю та дійшов помилкового висновку щодо визнання права власності за кожною із сторін по 1/2 частині зазначених об`єктів нерухомості.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 довів факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу і придбання за цей час спірного майна.

Суд зазначив, що укладені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правочини є фіктивними, про що просивОСОБА_1 і районний суд дав цим обставинам належну правову оцінку. Крім того, апеляційний суд зазначив, що укладені правочини є не лише фіктивними, а й фраудаторними, так як укладені між родичами ( ОСОБА_3 - рідна тітка ОСОБА_2 ), з метою уникнення поділу майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а, отже, дії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недобросовісними.

Суд послався на правові висновки Верховного Суду.

Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_2 не довела свого позову, районний суд дав належну й правильну оцінку її доводам, відмовивши у позові.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2024 року до Верховного Суду представник ОСОБА_2 - адвокат Порхун В. М., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року, постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а позов ОСОБА_2 задовольнити.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2024 року до Верховного Суду представник ОСОБА_3 - адвокат Доценко С. О., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року, постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Порхуна В. М., мотивована тим, що ОСОБА_1 не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт їх спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу із 01 січня 2012 року до 30 серпня 2019 року, тому розподіл придбаного у цей період майна є безпідставним.

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Доценко С. О., мотивована тим, що ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не повідомили ОСОБА_3 , яка з початку повномаштабного вторгнення російської федерації на територію України, виїхала за кордон, належно про розгляд справи.

Розглянувши справу без її повідомлення, за відсутності її чи представника районний та апеляційний суди порушили положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а також вимоги статей 128-130, 223 ЦПК України.

Крім того, вважає недоведеним факт фіктивності спірних договорів купівлі-продажу, оскільки суди не встановили умислу сторін, зокрема її, в укладенні таких правочинів.

Доводи особи, яка подала відзиви на касаційні скарги

У квітні та травні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кізік А. М., подала до Верховного Суду відзиви на касаційні скарги, подані представниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно, в яких вказує, що викладені в них доводи є безпідставними та не впливають на правильність вирішення судами спору, тому просить залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Порхуна В. М., та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Доценко С. О.

26 березня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 листопада 2011 року припинено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 (який було зареєстровано 30 вересня 2006 року) на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2011 року у справі № 2-1337/11.

Згідно з витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осію, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, 15 грудня 2009 року проведена державна реєстрація ПП «Компанія «Агро-Люкс», керівником та засновником якої є ОСОБА_1 .

Крім нього, до переліку засновників (учасників) юридичної особи увійшла ОСОБА_2 з рівними частками внесків - по 50 % кожен.

04 травня 2011 року проведена державна реєстрація ПП «Компанія «Еліта-Люкс», до складу засновників (учасників) підприємства увійшли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зі статутним капіталом у розмірі по 5 000 грн та з часткою кожного по 50 %.

Основним видом діяльності вказаних підприємств зазначено оптова, роздрібна торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, оптова торгівля хімічними продуктами, роздрібна торгівля пальним, роздрібна торгівля іншими невживаними товарами, інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

Протягом 2012-2018 років на ім`я ОСОБА_2 було зареєстроване наступне нерухоме майно:

- 16 лютого 2012 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбано у власність 7/100 ідеальних часток нежитлового приміщення магазину, що знаходиться у АДРЕСА_4 ;

- 19 червня 2012 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбано однокімнатну квартиру за АДРЕСА_7 ;

- 18 січня 2013 року видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення, офіс у АДРЕСА_2 , зареєстроване за реєстраційним № 63410;

- 31 липня 2015 року на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу придбано земельні ділянки з цільовим призначенням для індивідуального садівництва із кадастровими номерами: :02:000:0386 площею 0,1200 га, а також :02:000:0387 площею 0,1200 га, що розташовані на території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області;

- 29 жовтня 2015 року на підставі нотаріального договору купівлі-продажу придбано житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_5 та земельну ділянку з кадастровим номером :07:023:0008 площею 0,0779 для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку;

- 12 листопада 2015 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбано комплекс нежитлових будівель, загальною площею 49,5 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 ;

- 12 листопада 2015 року на підставі нотаріального договору купівлі-продажу придбано відкриту стоянку для автомашин, нежитлову будівлю, загальною площею 13 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 ;

- 12 квітня 2016 року на підставі нотаріального договору купівлі-продажу придбано житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_4 та земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,0887 га з кадастровим номером :06:031:0005;

- 02 липня 2016 року на підставі нотаріального договору купівлі-продажу придбано земельну ділянку з цільовим призначенням для індивідуального садівництва із кадастровим номером :02:000:0388 площею 0,1200 га, що розташована на території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області;

- 13 квітня 2018 року на підставі нотаріального договору купівлі-продажу укладеного між територіальною громадою м. Первомайська Миколаївської області від імені якої діяла Первомайська міська рада Миколаївської області та ОСОБА_2 , остання набула у власність земельну ділянку площею 0,3000 га, з цільовим призначенням - для обслуговування автостоянки, розташовану у АДРЕСА_1 ;

- 14 червня 2018 року на підставі нотаріального договору купівлі-продажу укладеного між територіальною громадою м. Первомайська Миколаївської області від імені якої діяла Первомайська міська рада Миколаївської області та ОСОБА_2 , придбано у власність земельну ділянку загальною площею 0,2224 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташовану на АДРЕСА_6 .

Крім того, 15 жовтня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 проведена державна реєстрація транспортного засобу марки MERCEDES- BENZ VITO 111 CDI; 18 жовтня 2015 року автомобіль марки TRAILOR S 383 EL; 07 лютого 2015 року транспортний засіб FRUEHAUF TF 34T13RAA; 15 червня 2012 року автомобіль TRAILOR S383EL1C; 02 жовтня 2014 року транспортний засіб марки FRUEHAUF T 34T1RP; 16 січня 2016 року автомобіль марки TRAILOR S 383EL 1 C; 16 січня 2016 року транспортний засіб марки TRAILOR S 383; 17 лютого 2017 року автомобіль марки TRAILOR S 383EL;

08 грудня 2016 року транспортний засіб LAND ROVER RANGE ROVER.

Загальна ринкова вартість вказаного майна на час розгляду справи судом першої інстанції склала 12 699 584 грн, що підтверджується висновками суб`єкта оціночної діяльності, звітами експерта оцінювача.

З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1 а. с. 29-48) вбачається, що на час розгляду даної справи:

-однокімнатна квартира АДРЕСА_7 , належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 04 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ;

-нежитлове приміщення, розташоване в АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 06 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ;

-земельні ділянки з цільовим призначенням для індивідуального садівництва із кадастровими номерами: :02:000:0386 площею 0,1200 га; :02:000:0387 площею 0,1200 га; :02:000:0388 площею 0,1200 га, що розташовані на території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, належать на праві власності ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 04 грудня 2019 року, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ;

-житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_5 та земельна ділянка з кадастровим номером :07:023:0008 площею 0,0779 для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу від 07 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

-комплекс, нежитлових будівель, загальною площею 49,5 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельна ділянка загальною площею 0,2224 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташовані по АДРЕСА_1 , належать на праві власності ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 07 вересня 2019 року;

-відкрита стоянка для автомашин, нежитлова будівля, загальною площею 13 кв. м та земельна ділянка площею 0,3000 га, з цільовим призначенням - для обслуговування автостоянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 , належать на праві власності ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Всі зазначені вище транспортні засоби, які є предметом поділу, ОСОБА_2 теж були зняті з реєстраційного обліку протягом вересня-жовтня 2019 року, що підтверджується відомостями РСЦ МВС в Миколаївській області ТСЦ № 4842 № 31/14/2-Ж-02 від 14 грудня 2019 року (том 2, а. с. 64).

Отже, у власності ОСОБА_2 залишились житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, розташований на АДРЕСА_4 , земельна ділянка для обслуговування цього будинку; 7/100 часток нежитлового приміщення магазину на АДРЕСА_4 .

Після придбання ОСОБА_3 комплексу нежитлових будівель, об`єкту нерухомості та земельної ділянки на АДРЕСА_1 , об`єкту нерухомості присвоєна нова адреса - АДРЕСА_6 (том 3, а. с. 214).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц та постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2018 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц, від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19, від 17 січня 2024 року у справі № 759/14906/18, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_3 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3573/17 та постановах Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 522/11043/14-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 22 березня 2023 року у справі № 202/8669/19, від 10 травня 2023 року у справі № 405/1117/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також ОСОБА_3 вказує на порушення судами норм процесуального права, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України, оскільки справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання та суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Порхуна В. М., підлягає частковому задоволенню, касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Доценко С. О., підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу

Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю позивач заявив з певною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна, набутого сторонами у період спільного проживання, як такого, що є спільним майном сторін.

Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20, погодилася із тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника (п.40).

У пунктах 43-44 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначала, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Зазначена правова позиція є незмінною і в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 09 липня 2024 року у справі № 127/22428/21 (провадження № 14-88цс24) зазначений вище висновок ще раз підтверджено і вказано, що Велика Палата Верховного Суду від цього висновку не відступає.

Щодо визнання правочинів недійними

Позивач у позовній заяві обґрунтовував недійсність правочинів, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , їх фіктивністю з посиланням на статтю 234 ЦК України. Зазначав, що вони не виконані, а їх метою є перешкоджання поділу майна подружжя.

Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Задовольняючи позов про недійсність правочинів, районний суд погодився з ОСОБА_1 і виходив із фіктивності правочинів (стаття 234 ЦК України). Апеляційний суд також із таким висновком погодився.

Разом із тим, апеляційний суд вийшов як за межі позову, так і за межі апеляційної скарги, що є порушенням статті 13, частин першої, другої статті 367 ЦПК України, й додатково обґрунтував недійсність правочинів їх фраудаторністю із посилання на практику Верховного Суду.

Верховний Суд із цим не погоджується.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Вирішуючи спори про визнання правочину недійсним, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків. У разі задоволення позову суд у судовому рішенні має зазначити у чому конкретно полягає неправомірність дій сторін правочину, яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Визнаючи недійсними договори купівлі-продажу від 07 вересня 2019 року, суди попередніх інстанцій належно не врахували, що тлумачення статті 234 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див. постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14).

У пунктах 10.60, 10.61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) зазначено, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (такі правові висновки сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)).

Отже, при кваліфікації оспорюваного правочину як фіктивного судам необхідно встановити факт його вчинення для годиться (про людське око) обома сторонами, позаяк якщо одна зі сторін діяла лише для годиться, а інша намагалася досягти правового результату - такий правочин не можна визнати фіктивним.

Задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суди попередніх інстанцій належно не встановили та не обґрунтували, що умисел на укладення фіктивних правочинів існував в обох сторін правочинів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Сам лише факт того, що вказані особи є близькими родичами не доводить наявність умислу покупця майна на його приховування від посягань особи, яка вважає себе співвласником майна разом з продавцем.

Крім того, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції взагалі не досліджували добросовісність/недобросовісність кінцевого набувача - ОСОБА_3 . У зв`язку із цим касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню (див. пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про кваліфікацію спірних правочинів, як фраудаторних, виходячи з наступного.

Фраудаторні правочини - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципу доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремим кредитором за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору (пункт 10.26 постанови Великої Палати Верховного Суду № 12-60гс21).

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).

Тобто, для кваліфікації правочину, як фраудаторного, обов`язковою ознакою є уникнення сплати боргу, чи виконання судового рішення тощо.

Апеляційний суд належно не дослідив та не навів таких обставин у судовому рішенні, не надав правової оцінки тому, що спірні правочини було укладено 07 вересня 2019 року, у той час як позов у цій справі ще подано не було (листопад 2019 року), а у зареєстрованому шлюбі сторони не перебували.

Апеляційний суд не вказав, хто із учасників справи на час ухвалення судового рішення вже був кредитором чи боржником у кого вже існували цивільно-правові зобов`язання.

Крім того, апеляційний суд не вказав у судовому рішенні підстав виходу за межі позову і за межі доводів апеляційної скарги.

Верховний Суд зазначає, що ОСОБА_1 обґрунтовував доводи позовної заяви із посиланням на статті 203, 215 ЦК України при заявленні вимог про недійсність правочинів, у контексті порушення при укладенні правочинів статей 64, 70 СК України.

Ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції позовні вимоги у цій частині належним чином не дослідили й правового висновку не виклали, що є порушенням статей 265, 382 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, які не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про неповідомлення її судами попередніх інстанцій про розгляд справи, що є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 на початку розгляду справи приймала в ній участь, отримувала повістки, оскаржувала процесуальне судове рішення у справі, а, з її слів, з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України виїхала за кордон, де перебуває й зараз, після чого перестала отримувати повістки за місцем свого зареєстрованого місця проживання ( АДРЕСА_8 ).

При цьому, нормами ЦПК України встановлено обов`язок учасникам справ повідомляти суду зміну свого місця проживання під час здійснення провадження у справі, знаючи про це провадження ОСОБА_3 брала участь у розгляді справи, тобто знала про цей судовий спір.

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Отже, оскількиОСОБА_3 змінила своє місце проживання під час розгляду справи та не повідомила про це суд у порядку, визначеному статтею 131 ЦПК України, повістки, які надсилалися їй як судом першої інстанції, так і апеляційним судом за її зареєстрованим місцем проживання ( АДРЕСА_8 ) вважаються доставленими, а тому вона вважається такою, що була належно повідомленою судами попередніх інстанцій про розгляд справи.

Верховний Суд не перерозподіляє судові витрати, оскільки справа направляється на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Доценко Світланою Олександрівною, задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Порхуном Віталієм Михайловичем, задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 квітня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець