ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6919/24 Справа № 185/875/24 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М.М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2024 року Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі АТ «ПУМБ»)звернувся до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовував тим, що 18.09.2019 року відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Анкету-заяву до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. На підставі укладеного договору відповідач отримав кредитну карту з кредитним лімітом у розмірі 40 000 грн. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач має заборгованість в сумі 52 498,84 грн., з яких 35 625,60 грн. заборгованість за кредитом, 13,5 грн. заборгованість за процентами, 16 859,74 грн. заборгованість за комісією.

Просив стягнути з відповідача на їх користь заборгованість, яка станом на 01 грудня 2023 року становить 52 498, 84 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі: стягнуто зі ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 18.09.2019 року №601 в сумі 52 498,84 грн., що складається з: 35 625,60 грн. тіло кредиту, 13,50 грн. відсотки, 16859,74 грн. комісія, а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року заявуОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «ПУМБ» у повному обсязі.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема наголошує, що після усунення позивачем недоліків позовної заяви на виконання ухвали без руху судом першої інстанції не було винесено відповідного процесуального документу та не призначено справу до розгляду, а тому він не скористався своїми процесуальними правами. Звертає увагу, що суд першої інстанції не врахував заперечень на позовну заяву, викладених ним у заяві про перегляд заочного рішення.

Також наголошує, що банк звернувся до нього із позовом у січні 2024 року з порушенням строків позовної давності, оскільки спірний договір укладено у вересні 2019 року. Зокрема зазначає, що з квітня 2022 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540- IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким на час дії карантину зупинено процесуальні строки. Однак 17 липня 2020 року набув чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731- IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким зазначений вище пункт було змінено та викладено в редакції відповідно до якої сторона повинна звернутись з відповідною заявою про продовження строків у зв`язку із карантинними обмеженнями, підтверджених відповідними доказами. Разом із тим, позивач не надав суду належні та допустимі докази того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений ч.1 ст. 261 ЦК України.

Вважає, що сторони кредитного договору не узгодили умови про комісію, зокрема за які саме послуги банк її нараховує та періодичність такого нарахування, а також не надав доказів фактичного надання споживачу послуг за які передбачена комісія. Крім того, посилаючись на практику Верховного Суду зазначав, що положення договору споживчого кредиту щодо комісії в силу положень закону є нікчемними. А тому вважає, що банк незаконно нараховував комісію за користування кредитом та зараховував її на рахунок коштів, які вносились відповідачем на погашення тіла кредиту. З огляду на наведене зазначає, що ним було повністю погашено розмір наданих грошових коштів та відсотки за користування, що вбачається з виписки по рахунку.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 52 498,84 грн., тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, щоміж сторонами укладено кредитний договір, за яким відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання в результаті чого утворилась заборгованість яка підлягає с стягненню у судовому порядку.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Судом першої інстанції станолено, що 18.09.2019 року АТ «ПУМБ» зі ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання Заяви №601 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Зокрема сторонами погоджено кредитний ліміт у розмірі 40 000 грн., платіжний період з 18.09.2019 року по 18.09.2021 року, дата платежу до 18 числа кожного місяця, строк кредитування 24 місяці, розмір процентної ставки 0,01 % річних, щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості 1 196 грн. Аналогічні умови зазначені у підписаному ОСОБА_1 паспорті споживчого кредиту.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №601 від 18.09.2019 року станом на 01.12.2023 року заборгованість за кредитним договором становить 52 498,84 грн, що складається з: 35 625,60 грн тіло кредиту, 13,50 грн відсотки, 16 859,74 грн - комісія.

На підтвердження надання коштів відповідачу у розмірі 40 000 грн. надані виписка руху коштів по рахунку відповідача та платіжна інструкція від 18.09.2019 року .

Звертаючись до суду, банк наголошував на тому, що ОСОБА_1 , підписавши 18.09.2019 року заяву про приєднання, погодив умови надання кредитних коштів, їх розмір, порядок користування та повернення.

Із наданої банком платіжної інструкції від 18 вересня 2019 року вбачається перерахування ОСОБА_1 банком 40 000 грн. за договором №601, а згідно із випискою по особовому рахунку відповідач перестав погашати кредит у лютому 2020 року.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 не заперечував проти отримання кредитних коштів, однак зазначав, що трирічний строк для звернення до суду із відповідним позовом про стягнення кредитної заборгованості банком пропущено.

Однак із такими доводами не можливо погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Передбачено два види позовної давності: загальна і спеціальна. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають

строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, дію якого неодноразово продовжено. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року.

Також «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у березні 2022 року було доповнено 19 пунктом відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Враховуючи те, що відповідач перестав погашати кредит 20 лютого 2020 року останнім днем для звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 20 лютого 2023 року, з квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), а з лютого 2022 року на строк дії воєнного стану, який на теперішній час досі діє на території України.

Внесення змін до перехідних положень ЦПК України, на які посилався відповідач у своїй апеляційній скарзі як на підставу припинення дії положень законодавства щодо зупинення строку позовної на період карантину , суд апеляційної інстанції не бере до увагу, оскільки вони стосуються процесуальних строків та не стосуються закріплених у ЦК України положень щодо перебігу та застосування строку позовної давності.

Таким чином строк на подачу позовної заяви банком не порушено з огляду на карантинні обмеження та обмеження, введені державою у зв`язку із воєнним станом. Крім того наслідки пропуску строку для звернення із позовом застосовуються судом тільки за відповідним клопотанням відповідача.

З приводу комісії за обслуговування, яку апелянт вважав незаконною в силу вимог ч. ч. 1. 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід зазначити, що законодавство, яке регулює порядок укладення договорів споживчого кредитування в Україні, зазнало змін в 2017 році з прийняттям Закону України «Про споживче кредитування», тобто саме з цього часу законодавець залишив за банком можливість встановлення комісії під час укладення кредитних договорів.

Зокрема 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.

Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку

споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21.

Таким чином, виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.11 Закону України "Про споживче кредитування", які викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).

Включення до тексту кредитного договору від 18.09.2019 року умови про необхідність сплати відповідачем комісії за користування кредитом, а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідача, колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

А тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для такого стягнення.

Щодо порушення норм процесуального права слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.

Ухвалою від 16 лютого 2024 року позовна заява банку була залишена без руху для сплати судового збору за належними реквізитами, оскільки під час відкриття провадження цього не було виявлено.

20 лютого 2024 року банк на виконання зазначеної ухвали надав платіжну інструкцію про сплату судового збору.

14 березня 2024 року справа була розглянута по суті та ухвалено заочне рішення.

Не зважаючи на встановлені процесуальні порушення суду першої інстанції при відкритті і призначенні справи до розгляду це не призвело до неправильного вирішення справи по суті та не є обов`язковою підставою для скасування заочного рішення у відповідності до положень ч.3 ст.376 ЦПК України

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 52 498,84 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: