Справа № 337/1532/24
Провадження №2/337/997/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2024 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Кучерук І.Г.

з участю секретаря Нетяга М.І.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Хортицький відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про скасування обтяження у вигляді арешту,

в с т а н о в и в :

Представниця позивача ОСОБА_2 адвокат Ускова І.І. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Хортицький відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування обтяження у вигляді арешту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що впровадженні Хортицького ВДВС знаходилось виконавче провадження № 33672753 про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 119634,50 грн. 01.08.2012 року винесена Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. У відповідності до зазначеної постанови накладено арешт на все майно боржника, в тому числі і на власником квартиру АДРЕСА_1 . 29.12.2012 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 (відсутність майна у боржника).

На сьогоднішній день ОСОБА_3 не є власником квартири, АДРЕСА_1 , його право власності припинено на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя по справі № 2-1395/2009, виданого 24.12.2009 року, Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 01.06.2010 року по справі № 22-1248/2010, Рішення Вищого спеціалізованого суду України від 27.01.2012 року.

Квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підстави Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя по справі № 2-1395/2009, виданого 24.12.2009 року, Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 01.06.2010 року по справі № 22-1248/2010, Рішення Вищого спеціалізованого суду України від 27.01.2012 року. Право власності на частку в квартирі зареєстровано 06.07.2022 року Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради Запорізької області за індексним номером 64404052, відомості про реєстрацію права власності містяться в довідці № 317400397 від 12.12.2022 року.

ОСОБА_2 не може розпоряджатись власною квартирою так як Хортицький відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) арешт не зняв.

Просить суд скасувати обтяження у вигляді арешту, накладеного на все майно, що належить ОСОБА_2 , накладеного на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.08.2012 року ВП 33672753, виданого Хортицьким ВДВС м. Запоріжжя, зареєстрованого реєстратором: Запорізька філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 03.09.2012 року 14:29:16 за № 12942496, та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 12942496 від 03.09.2012 року, зареєстрований реєстратором: Запорізька філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 03.09.2012 року 14:29:16.

26.03.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

26.06.2024 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача ОСОБА_1 .

Ухвалою від 26.06.2024 року закрито підготовче провадження у справі і справа призначена до судового розгляду по суті.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі суду, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.

Третя особа Хортицький відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явилась, була повідомлена, заяв не надала.

Представниця позивача не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача і третьої особи.

Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

У судовому засіданні представниця позивача підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові просила їх задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представниці позивача, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2009 року, у тому числі визнано за ОСОБА_2 право власності на 23/100 часток квартири, АДРЕСА_1 , а також стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 520150 грн.

Рішенням Апеляційного суд Запорізької області від 01.06.2010 року, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2009 року змінено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 119634,5 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27.01.2012 року, рішення Апеляційного суд Запорізької області від 01.06.2010 року залишено без зміни.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить на 23/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до «ВП- спец розділ», Хортицьким відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області 01.08.2012 року відкрито виконавче провадження № 33672753 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1395/09 від 04.04.2012 року, виданого Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 119634,50 грн.

За виконавчим провадженням № 33672753, Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.08.2012 року, державним виконавцем накладено арешт на невизначене майно, все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 .

За виконавчим провадженням № 33672753, Постановою державного виконавця від 29.12.2012 року, виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови (відсутність майна у боржника).

Відповідно до листа від 29.01.2024 року Хортицький ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомив ОСОБА_2 про те, що суму боргу, виконавчий збір, витрати виконавчого провадження не стягнуто за виконавчим провадженням, тому на даний час відсутні підстави для скасування постанови про звернення стягнення на майно боржника від 01.08.2012 року, винесену в виконавчому провадженні № 33672753 та відповідно припинення обтяження нерухомого майна, внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03.09.2012 року, реєстраційний номер обтяження нерухомого майна 12942496, зареєстрованого реєстратором Запорізькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу своїх порушених прав, позивач посилається на те, що йому на праві власності належить нерухоме майно, на яке постановою державного виконавця накладений арешт.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Аналогічні положення містяться і у статті 56 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Так, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) викладено висновок про те, що відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки позивач ОСОБА_2 є боржником у виконавчому провадженні, суд приходить до висновку про те, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Схожі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 року(справа № 904/51/19), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року(справаі № 712/12136/18), у постановах Верховного Суду від 24.06.2021 року(справа № 127/11276/20), від 08.09.2021 року(справа № 369/3757/20), від 01.12.2021 року(справа № 201/6486/20), від 19.01.2022 року(справа № 577/4541/20) від 11.03.2024 року(справа № 932/6245/22), від 06.05.2024 року( справа № 725/3352/23).

Суд зауважує, що боржник як сторона виконавчого провадження у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

В разі відсутності матеріалів відкритого виконавчого провадження орган державної виконавчої служби у разі звернення особи зі скаргою має обґрунтувати правомірність тривалого перебування майна особи під арештом та забороною відчуження, а тому звернення з вимогою, зокрема, щодо оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України буде ефективним способом захисту.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наслідки закриття провадження в цивільній справі врегульовані статтею 256 ЦПК України, за змістом якої якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

У зв`язку з викладеним суд, закриваючи провадження в справі з означеної підстави, вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_2 його право на звернення до суду із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в порядку розділу VII ЦПК України.

Керуючись ст. 229, 255, 256, 260, 353, 354, 447 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Хортицький відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування обтяження у вигляді арешту закрити з підстави, передбаченої п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Розяснити позивачу право на звернення до суду зі скаргою на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця відповідно до правил розділу VII ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 23.09.2024 року.

Суддя: