Справа № 155/651/24 Головуючий у 1 інстанції: Яремчук С. М.
Провадження № 22-ц/802/935/24 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Трикош Н. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», про захист прав споживачів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 30 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтовані тим, що 16 червня 2017 року між ним та Акціонерним товариством (далі-АТ) «Ідея Банк» була укладена угода С20.201.76257 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, за умовами якої банк надав йому кредит на споживчі потреби шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по поточному рахунку зі сплатою 24 % річних.

Позивач також зазначав, що банк всупереч положенням чинного законодавства у пункті 2 розділу 4 паспорту споживчого кредиту зазначив про те, що плата за обслуговування (від залишку заборгованості на кінець місяця) кредитної заборгованості становить 4 %.

Такі умови договору позивач вважає несправедливими, оскільки банк не мав права в кредитному договорі встановлювати позичальнику щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідач фактично знехтував нормами статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» та свавільно встановив собі на постійній основі плату за обслуговування кредитної заборгованості.

Покликаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним пункт 2 розділу 4 паспорту споживчого кредиту (стандартизована форма) від 16 червня 2017 року, укладеного між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , яким встановлена плата за обслуговування (від залишку заборгованості на кінець місяця) кредитної заборгованості у розмірі 4 %, а також просив суд зобов?язати Акціонерне товариство здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за угодою про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки від 16 червня 2017 року, з часу укладання та зарахувати вже сплачені кошти.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 30 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову.

В судове засідання учасники справи не з?явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позов пред?явлений до неналежного відповідача.

Такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням вимог закону.

Судом за матеріалами справи встановлено, що 16 червня 2017 року між позивачем у цій справі ОСОБА_1 і Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено угоду С20.201.76257 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, за умовами якої банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по поточному рахунку зі сплатою 24 % річних за користування кредитом (а. с. 7-9).

Відповідно до пункту 2 розділу 4 паспорту споживчого кредиту плата за обслуговування (від залишку заборгованості на кінець місяця) кредитної заборгованості складає 4 % (а. с. 8).

Таким чином, угода про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки укладена саме між кредитодавцем Акціонерним товариством «Ідея Банк» і позичальником ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ «Ідея Банк» про захист прав споживача і просив суд визнати недійсним пункт 2 розділу 4 паспорту споживчого кредиту, оскільки вважає, що зазначений пункт кредитного договору є несправедливий, а тому його слід визнати недійсним.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Акціонерне товариство «Ідея Банк» є неналежним відповідачем у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Оцінюючи зміст оспорюваного положення пункту 2 розділу 4 паспорту споживчого кредиту, яким передбачено плату за обслуговування (від залишку заборгованості на кінець місяця) кредитної заборгованості у розмірі 4 %, та зміст положень пунктів 6.1, 6.2, 6.3, 6.4 договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк», чинними на час укладення оспорюваного договору, якими визначено, що підписання заяви приєднання або заяви про відкриття/зміну/закриття послуг клієнт дозволяє банку надсилати на номер мобільного телефону, вказаний в заяві приєднання, sms - повідомлення з інформацією щодо операцій, які здійснено за вказаним клієнтом БПР та залишку коштів на ньому, послуга sms банкінгу надається тим клієнтам, які обслуговуються операторами мобільного зв?язку стандарту CSM, що мають відповідне обладнання і надають послуги передачі на мобільні телефони через мережу Інтернет, sms повідомлення після кожної операції, яка відбулася по поточному рахунку, клієнт надає згоду на те, що інформація щодо операцій за вказаним клієнтом БПР буде передаватися через відкриті канали зв?язку за допомогою sms повідомлень і може стати відомою третім особам, у зв?язку з чим клієнт не буде мати жодних претензій до банку з цього приводу, апеляційний суд дійшов висновку, що дії банку, які складають обслуговування кредиту, відповідають зобов?занням банку, визначеним у пунктах 6.1, 6.2, 6.3, 6.4 договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та зобов?язанням кредитодавця про надання інформації споживачу, визначених статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі послуги не можуть бути оплатними (а. с. 8, 16).

Наведене дає підстави для висновку, що положення пункту 2 розділу 4 паспорту споживчого кредиту, яким передбачено плату за обслуговування (від залишку заборгованості) кредитної заборгованості у розмірі 4 %, суперечать положенням частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15 (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Відповідно до частини п`ятої статті 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 зробила висновок про те, що умови договору про споживчий кредит, який був укладений після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Верховний Суд неодноразово викладав висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позичальнику ОСОБА_1 встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, тому умови пункту 2 розділу 4 кредитного договору в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 4 % є нікчемними в силу закону, а отже, не підлягають визнанню недійсними судом.

Оскільки, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, щодо нікчемності правочину, тому вказуючи про нікчемність правочину, одночасно підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину, визначені у статті 216 ЦК України.

З огляду на встановлені у справі обставини щодо нікчемності пункту 2 розділу 4 паспорту споживчого кредиту в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 4 % та враховуючи вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, у цій справі підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання АТ «Ідея Банк»» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 16 червня 2017 року № С20.201.76257, що забезпечить захист інтересів позивача у правовій визначеності.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за порушення судом норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 30 липня 2024 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним пункту 2 розділу 4 паспорту споживчого кредиту, яким встановлена плата за обслуговування (від залишку заборгованості на кінець місяця) у розмірі 4 % відмовити.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 по угоді С20.201.76257 від 16 червня 2017 року з огляду на нікчемність пункту 2 розділу 4 паспорту споживчого кредиту в частині встановлення плати за обслуговування (від залишку заборгованості на кінець місяця) у розмірі 4 %.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді