КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Сіромашенко Н.В. в м. Київ 09 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на свою користь пеню за полісом № ЕР/200149573 в розмірі 13452,55 грн., пеню за договором № 001410/4437/0010432 від 02 червня 2020 року в розмірі 9684,23 грн., 3 % річних в розмірі 9332,58 грн. та інфляційні втрати в розмірі 57210,39 грн., покласти на відповідача судовий збір.

Позов мотивував тим, що 25 червня 2020 року в м. Києві з вини водія автомобіля ВАЗ 21061 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої ОСОБА_1 , як власнику автомобіля Mazda 6 д.н.з. НОМЕР_2 було завдано матеріальних збитків. В момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ 21061 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» за полісом (електронним) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/200149573 та за електронним комплексним договором страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № 001410/4437/0010432 від 02 червня 2020 року, ліміт відповідальності (страхова сума) за полісом № ЕР/200149573 складає 130000 грн., а за договором № 001410/4437/0010432 - 250000 грн. З метою отримання страхового відшкодування позивачем були виконані всі обов`язки, передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування» та договором № 001410/4437/0010432, в тому числі надано 08 липня 2020 року до ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» заяву про виплату матеріального збитку, спричиненого пошкодженням автомобіля Mazda 6 д.н.з. НОМЕР_2 .

Розглянувши матеріали страхової справи, ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» було визнано ДТП від 25 червня 2020 року страховим випадком та 17 серпня 2020 року перераховано на банківські реквізити ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 113269,22 грн. Не погоджуючись з визначним ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» розміром страхового відшкодування, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення недоплаченої частини страхового відшкодування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року позов ОСОБА_1 в справі № 752/22708/20 задоволено, стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 113573,11 грн. та судовий збір. Тобто рішенням суду визнано рішення ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» в частині нарахованої суми страхового відшкодування незаконним.

03 липня 2023 року ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року перерахувало ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 113573,11 грн.

Оскільки, як вбачається з рішення суду в справі № 752/22708/20 ОСОБА_1 пред`явив вимогу про стягнення страхового відшкодування, а розгляд справи був досить тривалим, то з моменту пред`явлення позову і до моменту здійснення сплати ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» страхового відшкодування ОСОБА_1 має право на стягнення із страховика пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Оскільки страховик здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 113573,11 грн. лише 03 липня 2023 року, тобто з порушенням строків, встановлених п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в частині зобов`язань у розмірі 16730,78 грн.) та п. 12.14, 12.19 договору № 001410/4437/0010432 (в частині зобов`язань у розмірі 96842,33 грн.), зі сторони страховика наявне прострочення виплати страхового відшкодування у період з 07 жовтня 2020 року по 03 липня 2023 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року позов задоволено, стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 пеню за полісом № ЕР/200149573 в розмірі 13452,55 грн., пеню за договором № 001410/4437/0010432 від 02 червня 2020 року в розмірі 9684,23 грн., 3 % річних в розмірі 9332,58 грн., інфляційні втрати в розмірі 57210,39 грн. та судовий збір 1073,60 грн.

Відповідач ПрАТ «Страхова компанія «Уніка», частково не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправомірність, незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив змінити рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року в мотивувальній та резолютивній частині, частково задовольнивши позовні вимоги, а саме стягнути на його користь 2312,14 грн. пені за полісом № ЕР/200149573, 3534,75 грн. пені за договором № 001410/4437/0010432 від 02 червня 2020 року, 8427,83 грн. інфляційних збитків за полісом № ЕР/200149573, 1374,81 грн. 3 % річних за полісом № ЕР/200149573, а також судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, в решті позову відмовити. Покласти на позивача судові витрати за подання апеляційної скарги.

Заперечуючи в частині стягнення пені за полісом № ЕР/200149573, вказував, що не погоджується з розрахунками позивача, оскільки відповідач просив суд застосувати до цих вимог спеціальний строк позовної давності в один рік, та у відзиві надав контррозрахунок пені за полісом № ЕР/200149573 з урахуванням спеціального строку позовної давності, що становить 2312,14 грн., однак суд дану заяву фактично проігнорував та стягнув пеню за три роки.

Заперечуючи в частині стягнення пені за договором № 001410/4437/0010432 від 02 червня 2020 року, яку судом стягнуто за період з 07 жовтня 2020 року до 03 липня 2023 року в розмірі 9684,23 грн., вказував, що суд аналогічно не застосував за заявою відповідача спеціальний строк позовної давності. Таким чином, розмір пені за договором з урахуванням строку позовної давності становить 3534,75 грн. з 07 жовтня 2020 року до 06 жовтня 2021 року за формулою 96842,33 х 0,01 х 365 : 100 = 3534,75 грн.

Заперечуючи в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, вказував, що таке стягнення можливе лише в межах полісу обов`язкового страхування № ЕР/200149573, а за договором № 001410/4437/0010432 таке стягнення суперечитиме умовам договору, оскільки згідно вимог ст. 5.2.5 договору, страховиком не відшкодовуються будь-які непрямі збитки, не отриманий (втрачений) дохід (включаючи проценти, неустойки), зміни в курсах валют, інфляція, витрати на утримання ТЗ та ДО, моральна шкода, збитки, пов`язані із сплатою обов`язкових внесків, платежів, зборів, відрахувань, штрафів, пені, неустойки, інших санкцій тощо. Отже, підписанням договору сторони дійшли згоди, що єдиним способом відповідальності за порушення грошового зобов`язання є пеня, а будь-які непрямі збитки не відшкодовуються, тож у частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за договором добровільного страхування цивільної відповідальності позов задоволенню не підлягає. Обґрунтований розмір інфляційних втрат 8427,83 грн. та 3 % річних 1256,87 грн. має бути обраховано, виходячи з суми страхового відшкодування в межах полісу ЕР/200149573, тобто від суми 16730,78 грн.

Крім того, посилався на ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У даному спорі має місце незначність прострочення виконання, та той факт, що розмір позовної вимоги щодо стягнення штрафних санкцій майже тотожний розміру страхового відшкодування, що перетворюється на несправедливо надмірний тягар для відповідача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків позивача.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, а проти доводів апеляційної скарги наводив власні аргументи щодо правомірності вимог про стягнення з відповідача пені за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 07 жовтня 2020 року по 03 липня 2023 року без урахування спеціального строку позовної давності в один рік; щодо правомірності стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за договором № 001410/4437/0010432.

Вказував, що суд першої інстанції надав належної правової оцінки матеріалам справи та правомірно ухвалив рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції на час надходження апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року визнано незаконним рішення ПрАТ «СК «Уніка» щодо нарахованої суми страхового відшкодування, яке підлягало виплаті не пізніше 07 жовтня 2020 року, та встановлено обов`язок ПрАТ «СК «Уніка» сплатити ОСОБА_1 113573,11 грн. страхового відшкодування, завданого дорожньо-транспортною пригодою. Встановивши прострочення сплати страхового відшкодування в розмірі 113573,11 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення пені, нарахованої на цю суму (в частині 16730,78 грн. - за вимогами закону, а в частині 96842,33 грн. - за умовами договору), 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу станом на 25 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 був власником пошкодженого автомобіля Mazda 6, д.н.з НОМЕР_2 (а. с. 13).

25 червня 2020 року в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів Mazda 6, д.н.з НОМЕР_2 та ВАЗ 21061 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 .

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» за полісом № 200149573, згідно якого страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 130000 грн. (а. с. 14).

Крім того, 02 червня 2020 року ОСОБА_2 уклав з ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» електронний комплексний договір страхування відповідальності власників наземного транспорту 001410/4437/0010432, згідно якого ліміт за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, становить 250000 грн. (а. с. 15 - 19).

Відповідно до п. 2.3 умов договору, шкода, заподіяна життю, здоров`ю, майну третіх осіб у результаті настання страхового випадку, передбаченого цим договором в частині добровільного страхування цивільної відповідальності власників ТЗ, підлягає відшкодуванню тільки в тому розмірі, який перевищує ліміти відповідальності страхової компанії на одного потерпілого за відповідним видом заподіяної шкоди, передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на момент настання страхового випадку.

Згідно п. 8.1.3 договору, страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у порядку та у строк, передбачений договором.

08 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» з заявою про виплату матеріального збитку за полісом № 200149573 та по договору № 001410/4437/0010432 (а. с. 20).

17 серпня 2020 року ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» здійснило виплату на банківські реквізити ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 113269,22 грн.

Не погодившись з визначним ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» розміром страхового відшкодування, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року в справі № 752/22708/20, знеособлена копія якого наявна в матеріалах справи на а. с. 21 - 24, позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» про стягнення страхового відшкодування задоволено, стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 113573,11 грн. та судовий збір 1135,80 грн.

Даним рішенням в справі № 752/22708/20 встановлено, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у Страховика - ПАТ «Страхова компанія «Уніка», згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200149573 та за електронним комплексним договором страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № 001410/4437/0010432 від 02 червня 2020 року, а згідно висновку експертного дослідження №13-3/500 від 25 серпня 2020 року розмір матеріального збитку, завданого пошкодження автомобіля Маzda 6, номерний знак НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 25 червня 2020 року, складає 227 842,33 грн., тож суд прийшов до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 113 573,11 грн., що становить різницю між вартістю матеріального збитку, встановленого висновком автотоварознавчої експертизи (227 842,33 грн.) та виплаченої частини страхового відшкодування (113 269,22 грн.) та зменшений на суму франшизи за договором № 200149573 (1 000,00 грн.) (227 842,33 грн. - 113 269,22 грн. - 1 000,00 грн. = 113 573,11 грн.).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо- транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. А у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно п. 12.14 електронного комплексного договору страхування відповідальності власників наземного транспорту від 02 червня 2020 року № 001410/4437/0010432, після отримання від страхувальника (інших осіб, відповідальність яких застрахована, потерпілого, вигодонабувача) документів, що зазначені у п. 10.1 оферти, страховик протягом 10 робочих днів приймає рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування/страхової виплати.

Згідно п. 12.19 договору, виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком протягом 10 робочих днів з дати прийняття рішення про виплату страхового відшкодування (оформлення страхового акту).

Згідно п. 14.3 договору, страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасну виплату страхового відшкодування шляхом сплати одержувачу страхового відшкодування пені у розмірі 0,01 % від суми страхового відшкодування за кожний день прострочення, але не більше ніж у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за відповідний період.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції правильно враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18), де зазначено, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням; у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 у справі № 757/26834/15-ц (провадження № 61-23871св18), де зазначено, що оскільки за своєю правовою природою зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування є грошовим, до спірних правовідносин слід застосовувати положення статті 625 ЦК України щодо стягнення зі страхової компанії трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Отже, встановивши, прострочення сплати страхового відшкодування в розмірі 113573,11 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про необхідність стягнення пені, нарахованої на цю суму (в частині 16730,78 грн. - за вимогами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а в частині 96842,33 грн. - за умовами договору від 02 червня 2020 року № 001410/4437/0010432), 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання.

Апеляційний суд враховує, що розрахунки сум штрафних санкцій, додані до позову, перевірені та прийняті судом першої інстанції, є чіткими та зрозумілими, відповідачем в апеляційній скарзі не наведено аргументів щодо арифметичних помилок при їх обчисленні або неправильності застосування формул розрахунків.

Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідач ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» в апеляційній скарзі в цілому не заперечує права позивача на отримання грошових сум за прострочення грошового зобов`язання, та не наводить спростувань проти висновків суду першої інстанції по суті позову, а доводи апеляційної скарги зводяться до неможливості, на думку відповідача, стягувати інфляційні втрати та 3 % річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором від 02 червня 2020 року № 001410/4437/0010432, та необхідності застосування строку позовної давності до заявлених вимог.

Не можна погодитися з необґрунтованими доводами апеляційної скарги, що стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за ч. 2 ст. 625 ЦК України суперечитиме положенням ст. 5.2.5 договору № 001410/4437/0010432, якою передбачено, що страховиком не відшкодовуються будь-які непрямі збитки, не отриманий (втрачений) дохід (включаючи проценти, неустойки), зміни в курсах валют, інфляція, витрати на утримання ТЗ та ДО, моральна шкода, збитки, пов`язані із сплатою обов`язкових внесків, платежів, зборів, відрахувань, штрафів, пені, неустойки, інших санкцій тощо.

Апеляційний суд зауважує, що відповідач в даному випадку безпідставно ототожнює збитки, які не підлягають відшкодуванню за умовами договору, зі штрафними санкціями, передбаченими ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання власного грошового зобов`язання страхової компанії, в даному випадку - за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, яке підлягало виплаті страховою компанією, в повному розмірі.

Відтак, 3 % річних та інфляційних втрат за ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення виплати 96842,33 грн. за умовами договору від 02 червня 2020 року № 001410/4437/0010432 були правомірно стягнуті судом з відповідача на користь позивача .

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції проігноровано заяву відповідача про застосування строку позовної давності, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відзиві до позову ОСОБА_1 відповідач ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» просив застосувати спеціальний строк позовної давності до вимог про стягнення пені, які були заявлені до стягнення позивачем в період з 07 жовтня 2020 року по 03 липня 2023 року.

Разом із тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Строк карантину неодноразово продовжувався, в зв`язку з чим карантин в Україні діяв в період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.

Крім того, згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема п. 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Зважаючи на те, що страхове відшкодування було виплачено на рахунок позивача 17 серпня 2020 року, і з цього часу він дізнався про порушення своїх прав, спеціальна позовна давність за вимогами ОСОБА_1 про стягнення пені мала сплинути 17 серпня 2021 року, однак на час такого спливу строки позовної давності вже були продовжені вищенаведеними вимогами закону, отже у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Апеляційний суд враховує та частково погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було розглянуто заяву ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» про застосування позовної давності, оскільки висновки суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення з цього питання відсутні.

Разом із тим, оскільки наведені процесуальні порушення в зв`язку з встановленою апеляційним судом відсутністю підстав для застосування позовної давності не призвели до неправильного вирішення справи, вони не можуть вважатися підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні посилання відповідача у апеляційній скарзі на положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, якою передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, та що в даному спорі має місце незначне прострочення виконання і той факт, що розмір позовної вимоги про стягнення штрафних санкцій майже тотожний розміру страхового відшкодування, виходячи із наступного.

Велика Палата Верховного Суду конкретизувала критерій, на підставі якого суд застосовує частину третю статті 551 ЦК України, в постанові від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18, пункти 83-85), зазначивши, що одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Разом із тим, у даному випадку розмір заявленої до стягнення неустойки (пені) 26415,01 грн. не перевищував розміру збитків 113573,11 грн., а період прострочення 1000 днів не можна вважати незначним, відтак підстави для зменшення розміру неустойки у суду першої інстанції були відсутні.

Крім того, апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» не просило зменшити розмір неустойки з наведених підстав, які були зазначені ним вперше у апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.