Єдиний унікальний номер судової справи: 473/4425/19
Номер провадження: 22-ц/812/1291/24 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Тищук Н.О., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С .,

за участю: позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 липня 2024 року, постановлену під головуванням судді - Ротар М.М. за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб без самостійних вимог - ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Наталії Миколаївни про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується, визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з подальшим уточненим позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 01 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Н.М., скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок, визнати недійсною нотаріально посвідчену 01 червня 2018 року заяву ОСОБА_1 , якою він надав згоду на укладення договору дарування ОСОБА_2 та визнати право власності у спільній сумісній власності майна колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для документального підтвердження права власності ОСОБА_1 , яке не було визнано раніше колишньою дружиною, заперечувалося та оспорювалося ОСОБА_2 .

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

29 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про перегляд за нововиявленими обставинами вказаного рішення суду, посилаючись на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, посилався на положення Цивільного процесуального кодексу України, які стали для нього нововиявленими обставинами, що викликало необхідність ознайомлення з зазначеним нормативно-правовим актом.

Крім того, заявник вказував про те, що після отримання консультації у центрі надання правової допомоги, він дізнався про нововиявлені обставини, які полягають у процесуальних порушеннях, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи.

Одночасно із заявою ОСОБА_1 подав клопотання про поновлення процесуального строку на подання заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 липня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Ухвала суду мотивована тим, що заявником пропущено передбачений п.1 ч.2 ст. 424 ЦПК України трирічний строк на подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, вказаний строк є преклюзивним (присічним) і не може бути поновлений. Незалежно від причини його пропуску.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її необґрунтованість, упередженість, невідповідність верховенству права та справедливому правосуддю, просив її скасувати, здійснити обчислення трирічного строку подачі заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами з моменту та дати винесення остаточного рішення у касаційній інстанції Верховного Суду (орієнтовна дата прийняття відзиву на касаційну скаргу 26 квітня 2021 року) до подачі заяви про перегляд судового рішення від 11 березня 2024 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що процесуальний строк подачі заяви про перегляд судового рішення не було порушено позивачем, оскільки орієнтовно припадає на 08 лютого 2025 року після прийняття постанова Верховного Суду 09 лютого 2022 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідачка ОСОБА_2 просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Третя особа - приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Н.М. надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала в повній мірі відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з подальшим уточненим позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 01 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Н.М., скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок, визнати недійсною нотаріально посвідчену 01 червня 2018 року заяву ОСОБА_1 , якою він надав згоду на укладення договору дарування ОСОБА_2 та визнати право власності у спільній сумісній власності майна колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для документального підтвердження права власності ОСОБА_1 , яке не було визнано раніше колишньою дружиною, заперечувалося та оспорювалося ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що 01 червня 2018 року колишня дружина позивача ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса Вознесенського нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Н.М., остання перевірила факт належності спільного майна колишнього подружжя, оскільки відповідачка мала намір скласти договір дарування житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 . За фактом встановлено, що вказаний будинок на ім`я ОСОБА_2 зареєстрований у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 та був набутий в інтересах сім`ї, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Однак, складаючи договір дарування, нотаріус не взяла до уваги те, що власники спільного майна вже припинили шлюбні відносини. Цей же факт було приховано і не зазначено нотаріусом на документах про відчуження. Також, нотаріусом не внесено відомостей про зміни стану колишнього подружжя до Реєстру прав власності нерухомого майна України про те, що обом власникам спільного майна належать частки вказаного будинку та господарських споруд разом із земельною ділянкою розміром по частині кожному.

При цьому нотаріусом не встановлена наявність хоча б одного з таких документів: складеного договору про виділення частки майна в натурі, договору про поділ майна або свідоцтв про право власності на частки в спільному майні, оскільки саме у випадку складання документу про відчуження спільного майна встановлення цих фактів необхідне для захисту прав кожного із колишнього подружжя. Разом з тим, згідно з вимогами ст. 60, 62 Сімейного Кодексу України кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилаючись на те, що нотаріусом здійснено відчуження вищевказаного будинку без правовстановлюючого документа на частки у спільному майні, внаслідок чого порушено право власності ОСОБА_1 на частку в спільному майні подружжя, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 та в інтересах якого діяв адвокат Вишневський А.А. подали апеляційну скаргу.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 , подану ним особисто та в його інтересах адвокатом Вишневським А.А. залишено без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року залишено без змін.

29 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2020 року, в якій просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 зазначав, що під час розгляду справи судом першої інстанції були допущені процесуальні порушення, які на його думку є нововиявленими обставинами та про які він дізнався після отримання консультації у центрі надання правової допомоги куди звернувся після ознайомлення з положеннями Цивільно-процесуального кодексу України.

Вказані обставини, на думку заявника є істотними для правильного вирішення справи, про які він не був обізнаний на час розгляду справи.

Згідно із частиною 1 статті 423 ЦПК України рішення суду, якими закінчено розгляд справи, що набрало законної сили, може бути переглянуте за нововиявленими або виключними обставинами.

Між тим, процедура перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є виключною процедурою, яка передбачає перегляд судового рішення, яке набрало законної сили, а тому обмежена як підставами такого перегляду, перелік яких є вичерпним, так і строками звернення за таким переглядом.

До нововиявлених обставин належать матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору. Необхідними ознаками нововиявлених обставин є одночасна відповідність таким трьом умовам: по-перше, їх наявність на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність таких обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийнято). Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже було оцінено господарським судом у процесі розгляду справи. Не можуть бути визнані нововиявленими викладені в іншій справі висновки суду щодо обставин справи (оцінка доказів), юридична оцінка обставин справи в іншій справі та правові підстави рішення суду або його мотиви на предмет застосування норм права в іншій справі. Не вважаються нововиявленими обставинами нові докази, виявлені після постановлення рішення суду, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах.

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (пункти 27-34 рішення Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі «Праведная проти Росії»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 424 ЦПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення.

За змістом пункту 1 частини 2 та частини 3 статті 424 ЦПК України з урахуванням приписів частини першої цієї статті заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили. Строки, визначені в частині другій цієї статті, не можуть бути поновлені.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 424 ЦПК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили.

За положеннями статті 273 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Оскільки рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2020 року набрало законної сили 16 вересня 2020 року, а із заявою про його перегляд за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 звернувся 29 квітня 2024 року, тобто після спливу трирічного строку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 424 ЦПК України, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження за нововиявленими обставинами.

До того ж, судом першої інстанцій правильно враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 2-3923/11, від 30 січня 2020 року у справі № 261/4637/13-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 753/11003/13-ц, від 25 січня 2023 року у справі № 2-1014/98, згідно з якими недотримання умови щодо подання заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами в межах трьох років з дня набрання рішенням законної сили є підставою для відмови у відкритті провадження за нововиявленими обставинами незалежно від поважності пропуску цього строку. Вказаний строк є присічним і поновленню не підлягає.

Посилання в апеляційній скарзі як на підставу поновлення строку для подання заяви про перегляд рішення за новоявленими обставинами на запровадження в Україні режиму воєнного стану 24 лютого 2022 року не заслуговують на увагу з огляду на те, що сам факт дії воєнного стану не зупиняє процесуальних строків. До того, ж питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в України не є підставою для поновлення процесуального строку, адже воєнний стан не є перешкодою для здійснення правосуддя та не є підставою для зупинення судового процесу.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи, апеляційної скарги не впливають на висновки суду щодо пропуску строку позивачем на подання заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законноїсили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Н.О. Тищук

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 23 вересня 2024 року.