Провадження № 2/522/2432/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Глущенко Т. О.,

представника позивача адвоката Соловйової К. Ю.,

представника відповідача адвоката Пуйла Є. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та виселення, стягнення матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та виселення, стягнення матеріальної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належить частина квартири АДРЕСА_1 .

Право власності на іншу частину указаної квартири не зареєстровано за будь-якою особою, а попередній власник ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Указує, що вона намагалася потрапити у квартиру, проте з`ясувалося, що у ній проживає невідома їй особа.

Після звернення до органів поліції встановлено, що у квартирі проживає ОСОБА_2 , яка перешкоджає позивачу у доступі до квартири, не зареєстрована за даною адресою і проживає у ній без законних на те підстав, чим порушує право власності позивача. Відповідач самоправно зайняла квартиру, оскільки не має жодних документів, які б підтверджували законність її проживання в ній.

Вважає, що вона, як власник квартири, має право на вселення до неї, оскільки відповідачем не забезпечено їй можливості вільного доступу до квартири, а тому порушене право підлягає захисту шляхом вселення її у квартиру.

Крім того зазначає, що з реєстрів нарахувань і оплат, наданих КП «Теплопостачання міста Одеси» слідує, що за адресою: АДРЕСА_2 наявна заборгованість за період з листопада 2017 року по липень 2023 року включно.

Указує, що з матеріалів перевірки поліції їй стало відомо, що відповідач у даній квартирі проживає з 21.09.2022, а тому опаленням вона користувалася в період з листопада 2022 року по березень 2023 року. За цей період нарахування склали 5 576, 70 грн. Відповідач сплатила у березні 2023 року 1 661, 64 грн, тому заборгованість за опалення за період її проживання склала 3 915, 06 грн. Абонплата за період з жовтня 2022 року по липень 2023 року склала 148, 64 грн, а разом заборгованість відповідача за опалення разом з абонплатою складає 4 063,70 грн.

Також позивач сплатила в КП ЖКС «Порто-Франківський» послуги за обслуговування за липень 2023 року у сумі 578,51 грн.

Таким чином, за період свого проживання відповідач створила заборгованість за комунальні платежі на час звернення до суду у розмірі 4 642,21 грн.

Указує, що на неї як на власницю частини квартири покладено обов`язок зі сплати комунальних платежів, а тому борги за комунальні платежі за період проживання відповідача вважає матеріальною шкодою.

На підставі наведеного, просить суд усунути перешкоди у користуванні належною їй частиною квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення до неї ОСОБА_1 ; усунути перешкоди у користуванні належною їй частиною квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму матеріальної шкоди у розмірі 4 642,21 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач просила у задоволенні позову відмовити та зазначила, що за усною домовленістю з ОСОБА_4 , яка є дружиною померлого ОСОБА_3 , з початку воєнного стану вона вселилася у квартиру АДРЕСА_1 .

08.04.2022 вона була вимушена шукати іншого прихистку та покинути своє житло у м. Києві й переїхати до м. Одеси, де небайдужі люди допомогли їй з житлом без сплати орендної плати. Вона сплачувала лише комунальні платежі, починаючи з 21.09.2022.

Ключі від спірної квартири вона отримала від ОСОБА_5 , яка є племінницею ОСОБА_4 , та має від неї генеральну довіреність.

Зазначає, що ОСОБА_4 має право на спадкування після смерті ОСОБА_3 , однак останнім часом її стан здоров`я погіршився та вона виїхала до іншої країни на лікування й видала ОСОБА_6 генеральну довіреність на вчинення дій щодо прийняття спадщини.

Крім того відповідач зазначила, що з 08.04.2022 її взято на облік як внутрішньо переміщену особу, та видано про це довідку, в якій місцем її реєстрації указано АДРЕСА_3 , а фактичним місцем проживання - АДРЕСА_2 .

Також зазначає, що позивач ніколи не намагалася вселитися у дану квартиру.

Щодо вимог позивача про стягнення з неї матеріальної шкоди зазначає, що заборгованість за теплопостачання за спірною квартирою обліковується ще з 2017 року, однак вона проживає в ній з 21.09.2022 та сплачує комунальні послуги.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Соловйова К. Ю. позов просила задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача адвокат Пуйло Є. Ю. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилався на наявність домовленості між дружиною померлого власника квартири та відповідача щодо проживання в ній останньої, а також указував на необґрунтованість позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є власником частки квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2022 у справі № 522/21127/19, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 341150393 від 01.08.2023. Державну реєстрацію права власності здійснено 24.07.2023.

Відомості про реєстрацію права власності на іншу частку указаної квартири за будь-якою іншою особою відсутні.

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № К1-153572-ф/л, виданої Департаментом надання адміністративних послуг 08.08.2023 у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані особи відсутні.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником частки квартири АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з вимогою про виселення відповідача позивач посилається на те, що у квартирі проживає ОСОБА_2 , яка не зареєстрована за даною адресою і проживає у квартирі без законних на те підстав.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не заперечувала свого проживання в указаній квартирі, пояснила, що проживає в ній з 21.09.2022. Як на підставу проживання в ній посилалася на усну домовленість з ОСОБА_4 , яка є дружиною померлого власника квартири - ОСОБА_3 . Ключі від квартири вона отримала від ОСОБА_5 , яка є племінницею ОСОБА_4 . Остання наразі проживає у російській федерації та надала ОСОБА_6 довіреність, зокрема на управління всім її майном, що знаходиться на території України.

З матеріалів справи слідує, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності 7-5887 від 04.04.1995, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2022 у справі № 522/21127/19 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Перша Одеська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання спільною сумісною власністю нерухомого майна та визнання заповіту недійсним відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Перша Одеська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції в Одеській області про права власності в порядку спадкування задоволено. Визнано право власності ОСОБА_1 на (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом. Визнано право власності ОСОБА_1 на (одну другу) частину легкового автомобілю RENAULT 21, 1991 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , шасі (рама) № НОМЕР_2 в порядку спадкування за заповітом.

При цьому матеріалами справи не підтверджено належність ОСОБА_4 на праві власності чи іншому речовому праві квартири АДРЕСА_1 , а відтак посилання на надання нею відповідачу згоди на проживання в цій квартирі не свідчить про правомірність вселення та проживання в ній ОСОБА_2 .

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження наявності правових підстав для проживання у спірній квартирі.

Посилання відповідача на довіреність, відповідно до якої ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_7 , зокрема управляти всім її майном, що знаходиться на території України, не свідчить про наявність правових підстав для проживання відповідача у спірній квартирі з огляду на непідтвердження прав ОСОБА_4 на спірну квартиру.

Крім того, довіреність, відповідно до якої ОСОБА_4 уповноважила, зокрема, ОСОБА_2 прийняти спадщину і вести спадкову справу з правом отримання свідоцтва про право на спадщину щодо майна, що залишилося після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , в чому б воно не полягало і де б воно не знаходилося, в тому числі на частину (частку) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , не є документом, який у розумінні законодавства надає право на проживання у житловому приміщенні, а стосується уповноваження відповідача на вчинення в інтересах довірителя певних дій.

Також, посилання відповідача на те, що у довідці про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи її фактичне місце проживання зазначено за адресою: АДРЕСА_5 , не свідчить про наявність правових підстав для проживання в ній, оскільки така адреса при оформленні довідки указується за вказівкою особи та при цьому наявність законних підстав для проживання за зазначеною адресою при видачі таких довідок не перевіряється.

Місце фактичного проживання внутрішньо переміщеної особи, зазначене у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, не є місцем її реєстрації.

Відтак, указана довідка також не підтверджує наявності правових підстав для проживання відповідача у спірній квартирі.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів у підтвердження наявності підстав, визначених законом, для проживання відповідача у квартирі, частка якої на праві власності належить позивачу, що свідчить про самоправність зайняття відповідачем жилого приміщення.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

Статтею 116 ЖК України передбачено, зокрема, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За таких обставин, ураховуючи, що відповідач не є власником квартири АДРЕСА_1 , не є членом сім`ї позивача, проживає у квартирі без законних на те підстав, добровільно виселитися не бажає, суд дійшов висновку, що вимога позивача про виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (рішення ЄСПЛ від 05 липня 2012 року у справі Globa v. Ukraine («Глоба проти України»), № 15729/07, § 37).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Законність виселення, яке фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

При цьому, судом здійснено оцінку вимог на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та суд вважає, що виселення відповідача зі спірної квартири відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за ОСОБА_2 права проживання в квартирі та користування нею, позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном.

При цьому судом враховано наявність у відповідача житла у м. Києві, в якому вона може проживати, що підтверджено матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Що стосується вимог позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом її вселення до неї, суд зазначає таке.

Правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Вирішуючи справу в цій частині позовних вимог суд ураховує, що позивачем не надано належних, допустимих і достовірних доказів у обсязі достатньому, що б зробити висновок про те, що відповідач чинить позивачу перешкоди в її вселенні до житлового приміщення.

При цьому посилання позивача на її звернення до поліції 24.07.2023 не свідчить та не підтверджує з достовірністю чинення їй відповідачем перешкод у вселенні до житла.

При цьому у судовому засіданні відповідач заперечувала чинення нею перешкод позивачу у доступі до житла та у вселенні до нього, зазначила, до позивач має доступ до квартири, в тому числі приїздила для заміни приладів обліку.

Щодо вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди на підставі ст. 386 ЦК України, суд виходить з наступного.

За змістом положень ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

Разом з тим, заявляючи таку вимогу позивачем не доведено заподіяння їй майнової шкоди у розумінні вищенаведеної норми законодавства, за відсутності доказів про чинення їй відповідачем перешкод у вселенні до квартири та неможливості проживання в ній за заявлений період, відсутні підстави вважати, що обов`язок по оплаті послуг за опалення та абонентської плати повинен бути покладений лише на відповідача.

На підставі наведеного, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково в частині виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. У решті заявлені вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Також пропорційно задоволеним позовним вимогам з відповідача згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати, понесені нею при поданні позовної заяви до суду, а саме в розмірі 1 073,60 грн.

Керуючись ст. 12, 76-81, 263, 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та виселення, стягнення матеріальної шкоди задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 073,60 грн судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 19.09.2024.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА