РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19.09.2024

Справа № 522/1815/24

Провадження № 2/522/3261/24

Приморський районний суд м. Одеси у складі: головуючого судді Ярема Х.С., при секретарі судового засідання Кніш Д.А., розглянув у загальному позовному провадженні справу

за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

до ОСОБА_5

треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

ВСТАНОВИВ:

07.02.2024 ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 .

Позивач просить суд: визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

08.03.2024 відкрито загальне позовне провадження.

05.09.2024 закрито підготовче провадження.

Позивач просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримала.

Відповідач вважаться повідомленим відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України.

На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за сукупністю підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Позов вмотивовано тим, що ОСОБА_1 є наймачем неприватизованої квартири АДРЕСА_1 , де вона проживає разом зі своїми неповнолітніми дітьми. У квартирі окрім них зареєстрований батько позивача ОСОБА_5 , який вже давно проживає у м. Полтава, має іншу сім`ю. Реєстрація батька в квартирі завдає додаткових витрат з оплати житлово-комунальних послуг.

Суд встановив такі обставини справи.

Згідно з п. 2.3. розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №801 від 19.11.2015 «Про взяття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам», відкрито особовий рахунок ОСОБА_5 , на п`ять кімнат житловою площею 89,99 кв.м., ізольованої квартири АДРЕСА_1 на склад родини в 7 осіб (він, дочка ОСОБА_1 , онучка ОСОБА_4 , онук ОСОБА_3 , онучка ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ).

Згідно з довідкою ОСББ «Новосел 57» про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20.11.2023, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_5 (не проживає з 2003 року), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 (не проживає з 2015 року), ОСОБА_7 (не проживає з 2015 року).

Згідно з Актом ОСББ «Новосел 57» обстеження квартири АДРЕСА_1 від 20.11.2023 , ОСОБА_5 не проживає в квартирі з 2003 року.

Дружина відповідача ОСОБА_8 має у власності будикон АДРЕСА_2 з 2019 року.

Висновки суду.

Згідно з частиною 1 та другою 2 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12 зазначив, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Згідно ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Проте, у передбачених законом випадках (пункти 1-7 цієї статті), право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Згідно ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , як основний наймач та члени його сім`ї, в тому числі і позивач, на законних підставах (Розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 801 від 19.11.2015) вселилися в квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим, позивач набула рівного з основним наймачем права користування жилим приміщенням.

При вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені законом, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц, від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц, від 26.02.2020 у справі №333/6160/17, від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13-ц.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Аргументом позивача, як підстави для визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою є непроживання з 2003 року в кватирі, навність іншої сім`ї в м. Полтаві, з якою він проживає, відсутність його речей в спірній квартирі та не прийняття участі у витратах на утримання квартири.

На підтвердження обставин відсутності відповідача на спірній жилплощі, позивач надає Акт про його не проживання з 2003 року від 20.11.2023, довідку про склад сім`ї та реєстрацію, де заначено про відсутність відповідача з 2003 року, інформацію про перебуваня у власності дружини відповідача ОСОБА_8 власного будинку в м. Полтаві, а також квитанції про оплату житлово-комунальних послуг по спірній жилплощі, які сплачує тільки позивач.

Вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідача права на житло. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Суд вважає, що зібраними у справі доказами підтверджено те, що відповідач втратив інтерес до спірного житла, перестав нести витрати на утримання квартири, сплати комунальних послуг, у відповідача є інше житло, що зареєстроване за його дружиною.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 236-265, 280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 23.09.2024.

Суддя Ярема Х.С.