Провадження №22-ц/812/1365/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи цивільну справу №490/2261/23 за апеляційною ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Шолох Людмили Миколаївни у приміщенні цього суду 10 липня 2024 року, дата складання повного тексту 17 липня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав,

у с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у шлюбі з вересня 2009 року, від шлюбу мають неповнолітню дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 18 червня 2019 року шлюб між сторонами був розірваний. Відповідачка з 2019 року покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям, навчанням. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина проживає разом із позивачем, знаходиться на повному його утриманні. Відповідачка має боргові зобов`язання перед фінансовими установами, через що змінює місця проживання. З початком військової агресії росії проти України він виїхав з донькою в Рівненську область, а в подальшому відправив доньку за межі України з жінкою, в якої є донька того ж віку, що їх з відповідачкою донька. Коли відправляв дитину за кордон, він поспілкувався телефоном з відповідачкою, яка відповіла, що звернеться до правоохоронних органів країни перебування доньки та заявить про викрадання дитини та вивезення без згоди матері. Через таку поведінку відповідачки позивач був вимушений повернути дочку в Україну. На даний час донька проживає з ним у м. Миколаєві. У зв`язку з вищевказаним, ОСОБА_2 звернувся до органу опіки та піклування та заявив, що має намір позбавити відповідачку батьківських прав, на що йому було рекомендовано звернутися до суду та після проведення перевірки надано висновок до суду щодо доцільності позбавлення батьківських прав.

Посилаючись на викладене, позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відзиві на позовну заяву відповідачка просила відмовити у задоволенні позову про позбавлення її батьківських прав стосовно доньки, посилалась на те, що посилання позивача на те, що мати їх доньки не бере участь у вихованні дитини, її утриманні та не спілкується з нею, не відповідає дійсності, оскільки відповідачка неодноразово намагалася зв`язатися з позивачем з метою поспілкуватися з дитиною, але останній такої можливості не надає, приховує місце перебування дитини, чинить перешкоди у спілкуванні дитини з нею. Щодо надання матір`ю утримання, то позивач під час спілкування відмовлявся від отримання коштів, реквізити банківського рахунку не надає.

Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради як органом опіки та піклування 22 вересня 2023 року надано суду висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно її малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суд обґрунтував тим, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

За результатами судового розгляду судом було встановлено, що між сторонами існує спір щодо визначення порядку спілкування відповідача ОСОБА_3 із своєю дочкою ОСОБА_5 .

Крім того, у провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває справа №490/2116/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні і спілкуванні з малолітньою дочкою.

Суд виходив з того, що доказів того, що відповідач ОСОБА_3 систематично ухиляється від виховання та утримання своєї дочки ОСОБА_6 , матеріали справи не містять, а доводи позивача про наявність у відповідачки боргових зобов`язань перед фінансовими установами не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права та процесуального права, просить його скасувати й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з 2016 року дочка сторін проживає з позивачем, коли відповідачки через наявність кредитної заборгованості пішла із сім`ї, проте за цей час мати жодного разу ніяк не допомогла дитині, не цікавилася її внутрішнім моральним самопочуттям, навчанням, не брала участь у її вихованні та не надавала утримання. Тобто ОСОБА_3 покладені законом на батьків обов`язки не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. З початком військової агресії росії проти України позивач виїхав з донькою в Рівненську область, в подальшому відправив дочку за межі України з жінкою, в якої є донька того ж віку що і його. Дізнавшись про такі обставини, відповідачка заявила, що звернеться до правоохоронних органів країни перебування дочки та заявить про її викрадання та вивезення без згоди матері. Позивач був вимушений повернути доньку в Україну. Після цього донька має образу на мати та не бажає з нею спілкуватися. ОСОБА_2 зауважує, що ніколи не перешкоджав спілкуванню відповідачки з дитиною, але дитина сама не бажає цього спілкування. Також позивач зауважив, що у провадженні судів перебуває справа за його позовами до відповідачки про визначення місця проживання дитини з батьком, за його позовом з ОСОБА_3 стягуються аліменти. Відповідачка не брала участь особисто в судових засіданнях при вирішення спору щодо позбавлення її батьківських прав. Крім того, рішення суду в частині стягнення з нього судових витрат на користь позивачки також просить скасувати, оскільки він сам утримує доньку без допомоги відповідачки, а відповідачка є боржником по сплаті аліментів.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, від представника відповідачки адвоката Фещенка І.С. надійшла заява про розгляд справи без його часті. Колегія суддів не прийняла до розгляду телефонограму про відкладення справи, оскільки не є можливим ідентифікувати особу, яка передала інформацію

Зважаючи на вимоги статей 128, 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу підлягає слід задовольнити частково з таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина статті 2 ЦПК України).

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами часини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону не повною мірою.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі, у якому у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_5 (том 1, а.с. 10).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 червня 2019 року (том 1, а.с. 9).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2024 року у справі № 490/2261/23 задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_3 на його користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 липня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

У рішенні суду у справі № 490/2261/23 встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_5 проживає разом із її батьком ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав мати дитини ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 посилався, зокрема, на те, що відповідачка з 2019 року ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки, не приймає участі у її житті, не забезпечує необхідного утримання дитини, не спілкується з нею.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, взявши до уваги наведені положення закону, правильно виходив з того, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачка проживає окремо від дочки ОСОБА_6 ,яка постійно проживає з позивачем, з відповідачки стягнути аліменти на утримання дитини, між сторонами існує спір щодо визначення порядку спілкування відповідача ОСОБА_3 із своєю дочкою ОСОБА_5 , що ускладнює спілкування матері та дитини. Зазначене підтверджується наявними у справі роздруківками переписки сторін із застосунку вайбер (а.с. 44-75), зверненнями відповідачки до Служби у справах дітей Центрального району м. Миколаєва у квітні 2022 року з приводу перешкод з боку ОСОБА_2 (том 1, а.с. 76-78).

Крім того у провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва (суддя Шолох Л.М.) перебуває справа № 490/2116/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні і спілкуванні з малолітньою дочкою. Розгляд справи призначено на 22 жовтня 2024 року.

Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради 21 вересня 2023 року у висновку вказав про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно її малолітньої доньки ОСОБА_5 (том 1, а.с. 186-188), ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому орган опіки та піклування дійшов такого висновку після обстеження умов проживання неповнолітньої ОСОБА_2 , яка проживає разом із батьком, проведення бесіди з дитиною, з якої зрозуміло, що дитини ображена на матір через відсутність останньої в її житті, не завжди бажає спілкуватися з нею телефоном. Також працівники органу опіки та піклування провели спілкування з батьками ОСОБА_5 та встановили наявність між ним і матір`ю дитини спору щодо можливості та порядку спілкування ОСОБА_3 з дочкою.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги поданий органом опіки та піклування висновок про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки він є достатньо обґрунтований., узгоджується з іншими доказами у справі.

За такого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позову та відсутність підстав для позбавлення відповідачки її батьківських прав відносно дочки ОСОБА_6 , оскільки наявні у справі докази є недостатніми для висновку про те, що ОСОБА_3 систематично, свідомо ухиляється від виховання та утримання своєї доньки ОСОБА_6 , тобто у справі відсутні належні докази винної поведінки відповідачки як матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, які б свідчили про її умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо дочки ОСОБА_6 , тобто підтверджували б необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправильного вирішення судом спору по суті, зокрема, щодо помилковості висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав через її ставлення до виконання своїх обов`язків, оскільки, як вже було зазначено, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності батьків і може бути застосована судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, але позивачем, органом опіки та піклування на надано доказів, а судом, відповідно, не встановлено, що вказані особи ініціювали проведення відповідних правових заходів до відповідачки щодо належного виконання нею батьківських обов`язків. Також суд першої інстанції також правильно рахував наявність між сторонами спору щодо участі ОСОБА_3 у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Доводи позивача про наявність у відповідачки боргових зобов`язань перед фінансовими установами, невизначеність її місця проживання, наявність заборгованості по аліментам не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки з наявних у справі наданих сторонами та органом опіки та піклування доказів, змісту апеляційної скарги встановлено, що ОСОБА_3 має бажання бачитись та спілкуватись зі своєю дочкою, однак на фоні тривалого сімейного конфлікту позивач обмежує її спілкування з дочкою.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погоджується колегія суддів, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували свідому та винну поведінку відповідачки щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно дочки.

З огляду на недоведення позивачем виключних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права на пред`явлення нового позову щодо позбавлення відповідачки батьківських прав у разі, зокрема, якщо вона ухилятиметься від виконання своїх обов`язків щодо виховання їхньої дочки та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 149/2510/21).

Щодо аргументів апеляційної скарги про неправильність рішення суду в частині висновку про стягнення з позивача на користь відповідачки 11000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів їх частково приймає.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України).

У відзиві на позовну заяву, який підписаний представником відповідачки адвокатом Фещенком І.С., ОСОБА_3 просила стягнути з позивача на її користь 11000 витрат на професійну правничу допомогу, надавши на підтвердження повноважень адвоката Фещенка І.С. та в якості доказів таких витрат: ордер № 1301837 (том 1 а.с. 40), договір № 28042023 від 28 квітня 2023 року, укладений між адвокатом Фещенком І.С. та ОСОБА_3 , предметом якого є надання клієнту правничої (правової) допомоги (том 1 а.с. 96), додаткову угоду № 1 до цього договору (том 1 а.с. 97), відповідно до якого його сторони погодили, що вартість послуг з надання правової допомоги, яка складається з ознайомлення з матеріалами справи у суді та аналізу обставин і матеріалів справи, формування та визначення правової позиції, підготовки та надання відзиву на позовну заяву та інших процесуальних документів, зібрання доказів по справі та подання їх до суду, представлення інтересів клієнта у судах першої інстанції, становить 11000 грн, а також прибуткові касові ордери та квитанції до них від 28 квітня 2024 року та від 08 травня 2024 року про сплату ОСОБА_3 адвокату Фещенку І.С. загалом 11000 грн. за договором № 28042023 від 28 квітня 2023 (том 1, а.с. 98, 99).

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_2 про сплату судових витрат відповідачки просив відмовити.

З огляду на відмову у задоволенні позову та на положення статті 141 ЦПК України судові витрати у цій справі покладаються на позивача.

Суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову та стягненні на користь ОСОБА_3 11000 витрат на правничу допомогу, тобто в повному обсязі, виходив з того, що від позивача будь-яких заперечень з приводу вказаної суми до суду не надійшло, а також врахував складність справи, об`єм виконаних представникам робіт.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та з огляду на те, що справа, яка переглядається, не відноситься до складних за обсягом нормативної бази та судової практики, яка підлягає аналізу при підготовці правової позиції, з урахуванням розміру заявлених позовних вимог, обсягу фактично виконаної адвокатом Фещенком І.С. роботи, який представляв інтереси ОСОБА_3 в суді першої інстанції, зокрема змісту та обсягу складених ним документів по суті справи (відзиву на позовну заяву на 8 сторінках та заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву на 3 сторінках), участь адвоката в одному судовому засіданні - підготовчому(том 1, а.с. 131-133), розгляду справи по суті за відсутності сторін та їх представників, які надали заяви про розгляд справи без їх участі, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності цих витрат, виходячи з конкретних обставин справи, дійшла висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачки до 6000 грн.

Оскільки при ухваленні рішення суд повно та всебічно встановив обставини справи на підставі наявних у справі та проаналізованих відповідно до статті 89 ЦПК України доказів, надав їм належну правову оцінки, визначившись із характером спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, але не повною мірою дотримався вимог процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування в частині вирішення справи по суті, але дійшла висновку про його зміну в частині стягнення відповідачці витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 липня 2024 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає в АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повний текст постанови складений 18 вересня 2024 року