печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г. О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа №757/27333/23-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просить у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; залишити за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на гараж № НОМЕР_1 , що розташований за адресою: АДРЕСА_5 , право власності на земельну ділянку з кадастровим номером №:38:058:0409, площе (га): 0,1152, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський р-н, с/р Хотянівська.

В обґрунтування позову зазначено, що 17 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 , виданим 17.03.2015 року.

У шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виховували спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серія НОМЕР_3 від 17.05.2016 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.07.2022 року, справа №757/16780/22-ц, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вказує, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти було придбано наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_6 , право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, серія та номер 9200 від 10.10.2016; видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П.;

- квартиру АДРЕСА_3 , право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, серія та номер 1708 від 18.07.2018, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З.;

- квартиру АДРЕСА_7 , право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, серія та номер 6922, 6923 від 11.09.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В.;

- квартиру АДРЕСА_8 , право власності на яку підтверджується Договором дарування квартири АДРЕСА_9 від 10.10.2018 року;

- гараж (машиномісце) АДРЕСА_10 , право власності на який підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер 8344, 8345 від 23.11.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В.;

- земельну ділянку з кадастровим номером :38:058:0409, площа (га): 0.1132, Київська обл., Вишгородський р-н., с/рада Хотянівська, право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу, серія та номер 453 від 08.06.2018, видавник: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Л. А.

Правовстановлюючі документи на вищезазначені об`єкти нерухомого майна оформлені на ОСОБА_2 .

Вказує, що оскільки вказане майно є спільної сумісною власністю подружжя, то воно підлягає поділу на підставі ч. 1 ст. 372 СК України, з урахуванням попередньої домовленості про порядок поділу майна між позивачем та відповідачем, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.07.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів (а. с.65).

Копію ухвали про відкриття провадження направлено на адресу сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками (а. с. 66-67).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 113).

Позивач ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.

На адресу суду повернувся лист з копією ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, направлений на адресу відповідача, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Разом з тим, із поданих відповідачем неодноразових клопотань про відкладення судового засідання вбачається, що відповідач обізнаний про розгляд вказаної справи, а адресою листування, зазначеною у клопотаннях, є адреса, на яку було судом направлено копію ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, іншої адреси відповідачем не зазначено, вказана адреса є зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність відповідача, суд, виходить із наступного.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1, п. 1-2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 223 ЦПК України).

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»).

Так, судом вжито усіх необхідних заходів для надання сторонам достатніх можливостей для викладення своєї позиції у судових засіданнях з метою дотримання принципу змагальності процесу та забезпечення права на публічне слухання справи у розумні строки, враховуючи процесуальні права інших учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

На підставі вищезазначеного та керуючись п. 1 ч. 3 ст. 233 ЦПК України, суд, з огляду на те, що відповідач у жодне судове засідання у справі не з`явився, враховуючи достатність в матеріалах справи документів для прийняття рішення, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов?язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що 17 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 , виданим 17.03.2015 року (а. с. 16).

У шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виховували спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серія НОМЕР_3 від 17.05.2016 року (а. с. 17).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.07.2022 року, справа №757/16780/22-ц, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 18-19).

За час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 набув право власності на наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_6 , право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, серія та номер 9200 від 10.10.2016; видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П. (а. с. 20-21);

- квартиру АДРЕСА_3 , право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, серія та номер 1708 від 18.07.2018, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З. (а. с. 54-59);

- квартиру АДРЕСА_7 , право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна №65, серія та номер 6922, 6923 від 11.09.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В. (а. с. 41-53);

- квартиру АДРЕСА_8 , право власності на яку підтверджується Договором дарування квартири АДРЕСА_9 від 10.10.2018 року;

- гараж (машиномісце) АДРЕСА_10 , право власності на який підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна №143, серія та номер 8344, 8345 від 23.11.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В. (а.с. 31-40);

- земельну ділянку з кадастровим номером :38:058:0409, площа (га): 0.1132, Київська обл., Вишгородський р-н., с/рада Хотянівська, право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу, серія та номер 453 від 08.06.2018, видавник: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Л. А. (а. с. 25-28).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК України).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Згідно ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Так, вирішуючи спір по поділ спільної сумісної майна подружжя, суд повинен встановити, чи дійсно вказане у позові майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статті 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Таким чином, основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Так, у ході судового розгляду встановлено, що за час перебування у шлюбі на підставі договорів купівлі-продажу відповідач ОСОБА_2 набув права власності на наступне майно: квартиру АДРЕСА_6 , квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_7 , - гараж (машиномісце) АДРЕСА_10 , земельну ділянку з кадастровим номером :38:058:0409, площа (га): 0.1132, Київська обл., Вишгородський р-н., с/рада Хотянівська.

Таким чином, придбавши рухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно, відповідно до зазначених положень, та її право на рівну частку в зазначеному майні презюмується.

При цьому, суд наголошує на тому, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2021 року, справа № 343/1294/18, провадження № 61-14494св20.

З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є наступне майно, набуте ними у шлюбі:

- квартира АДРЕСА_6 , право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, серія та номер 9200 від 10.10.2016; видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П.;

- квартира АДРЕСА_3 , право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, серія та номер 1708 від 18.07.2018, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З.;

- квартира АДРЕСА_7 , право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, серія та номер 6922, 6923 від 11.09.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В.;

- гараж (машиномісце) АДРЕСА_10 , право власності на який підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер 8344, 8345 від 23.11.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В.;

- земельна ділянка з кадастровим номером :38:058:0409, площа (га): 0.1132, Київська обл., Вишгородський р-н., с/рада Хотянівська, право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу, серія та номер 453 від 08.06.2018, видавник: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Л. А.

Щодо квартири АДРЕСА_8 , то суд приходить до висновку, що вказане квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно із п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Так, із змісту позову вбачається, що право власності ОСОБА_2 на кватиру АДРЕСА_8 , набуте на підставі Договору дарування квартири АДРЕСА_9 від 10.10.2018 року, відповідно до якого обдаровуваним є лише ОСОБА_2 (а. с. 29-30), а отже вказане квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Щодо поділу спільного сумісного майно подружжя, то суд зазначає наступне.

Положення п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1-2, ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, або приховав його, таке майно чи його вартість враховується при поділі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Також суд враховує висновки щодо застосування норм права, які містяться в постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року, справа № 301/2231/17, постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року справа № 57/8854/14-ц, постанові Верховного Суду від 05.11.2020 року, справа № 534/961/16-ц, постанові Верховного Суду від 19.08.2020 року, справа № 316/594/18.

Так, позивач зазначає, що між нею по відповідачем було погоджено, що вартість майна, що підлягає поділу, буде визначатись за його ціною, вказаною у документах, що підтверджують право власності, зокрема, у договорах купівлі-продажу.

Суд вважає за можливе, вирішувати питання про поділ спільного сумісного майна подружжя, виходячи із вартості спірного майна, вказаної у документах, що підтверджують право власності, зокрема, у договорах купівлі-продажу.

Таким чином, вартість спільного сумісного майна подружжя становить:

- квартири АДРЕСА_6 , відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 9200 від 10.10.2016; видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., - 518 000, 00 грн (а. с. 20-21);

- квартири АДРЕСА_3 , відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 1708 від 18.07.2018, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З., - 655 539, 08 грн (а. с. 54-59);

- квартири АДРЕСА_7 , відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна №65, серія та номер 6922, 6923 від 11.09.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В., - 8 816 101, 90 грн (а. с. 41-53);

- гаража (машиномісця) АДРЕСА_10 , відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна №143, серія та номер 8344, 8345 від 23.11.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В., - 1 602 000, 00 грн (а.с. 31-40);

- земельної ділянки з кадастровим номером :38:058:0409, площа (га): 0.1132, Київська обл., Вишгородський р-н., с/рада Хотянівська, відповідно до Договору купівлі-продажу, серія та номер 453 від 08.06.2018, видавник: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Фоя Л. А., - 99 700, 00 грн (а. с. 25-28).

Отже, загальний розмір вартості майна, набутого подружжям за час шлюбу, становить 11 692 341, 00 грн.

При цьому, позивач просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_6 , та квартиру АДРЕСА_7 , загальна вартість яких становить 9 334 101, 90 грн, що значно перевищує вартість майна, яка просить залишити відповідачу.

Так, вартість майна, яке позивач просить залишити в порядку поділу майна подружжя відповідачу становить 2 357 239, 08 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч. 4 1 ст. 71 СК України).

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст.60 СК України).

Обов`язок, передбачений ст. 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ст. 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Таким чином, оскільки позивач просить в порядку поділу майна подружжя виділити їй майно, вартість якого значено більша ніж майно, яке просить залишити відповідачу, то саме на неї покладається обов`язок доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ст. 70 СК України.

Так, в обґрунтування саме такого поділу майна подружжя, позивач посилається на те, що між нею та відповідачем попередньо було узгоджено саме такий порядок поділу майна подружжя, однак будь-яких доказів на підтвердження зазначеного не додає, а вказане ґрунтується лише на її твердженнях.

При цьому, позивач взагалі не посилається на будь-які причини чи обставини, які б підставою відступити від засади рівності часток подружжя, нею не наведено жодного обґрунтування того, чому її частка у спільному майні має бути збільшена саме до виділу у її приватну власність квартири АДРЕСА_6 , та квартири АДРЕСА_7 , загальна вартість яких становить 9 334 101, 90 грн.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про не доведення стороною позивача наявності будь-яких підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.

Підстави присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно відсутні.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за кожною із сторін права власності на частину майна, придбаного у шлюбі, що є предметом поділу в даній справі, через недоведеність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність доводів позивача щодо відступлення від рівності часток подружжя, то спірне майно належить сторонам у рівних частках, у зв`язку з цим в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя за позивачем підлягає визнання право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_6 , 1/2 квартири АДРЕСА_3 , 1/2 квартири АДРЕСА_7 , 1/2 гаража (машиномісця) АДРЕСА_11 земельної ділянки з кадастровим номером :38:058:0409, площа (га): 0.1132, Київська обл., Вишгородський р-н., с/рада Хотянівська.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позову судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.15, 16, 364, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998 року №16, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 223, 258-259, 263-265, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 квартири АДРЕСА_6 ;

- 1/2 квартири АДРЕСА_3 ;

- 1/2 квартири АДРЕСА_7 ;

- 1/2 гаража (машиномісця) АДРЕСА_10 ;

- 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером :38:058:0409, площа (га): АДРЕСА_12 .

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 квартири АДРЕСА_6 ;

- 1/2 квартири АДРЕСА_3 ;

- 1/2 квартири АДРЕСА_7 ;

- 1/2 гаража (машиномісця) АДРЕСА_10 ;

- 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером :38:058:0409, площа (га): АДРЕСА_12 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 710, 00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_13 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_13 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повний текст рішення складено 14.08.2024 року.

Суддя Г. О. Матійчук