Справа № 619/779/24
09 вересня 2024 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Демченко С. В.,
секретар судового засідання Кошова О. В.,
учасники справи:
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - державний реєстратор сектору державної реєстрації Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Гамллет Аветікович,
третя особа - ФОП ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний реєстратор сектору державної реєстрації Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Гамллет Аветікович, ФОП ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення коштів,
30 січня 2024 року адвокат Семенових О. С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги № Б/Н від 02 січня 2024 року, звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: державний реєстратор сектору державної реєстрації Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Г. А., ФОП ОСОБА_3 , в якій просила:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213, 7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ільїною І. М.;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену в рахунок купівлі нежитлових приміщень № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213, 7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 суму коштів у розмірі 950 965 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений збір під час оформлення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213, 7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 9509, 65 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що Немишлянською окружною прокуратурою м. Харкова за результатами вивчення питання додержання законодавства під час реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, додержання земельного законодавства встановлено, що 27 лютого 2017 року державним реєстратором Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Г. А. прийнято рішення про державну реєстрацію № 34043685. На підставі прийнятого рішення ОСОБА_4 вніс відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право приватної власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № П в літ. «Б-5» загальною площею 213,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .Державну реєстрацію зазначеного об`єкту проведено на підставі рішення господарського суду Харківської області від 12 березня 2009 року, яким задоволено позов ФОП ОСОБА_3 до Харківської міської ради та визнано за ФОП ОСОБА_3 право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна.Постановою Вищого господарського суду України від 17 листопада 2009 року задоволено касаційну скаргу Харківської міської ради та скасовано рішення господарського суду Харківської області від 12 березня 2009 року, а справу передано на новий розгляд господарського суду Харківської області.Рішення господарського суду Харківської області, на підставі якого зареєстровано за ФОП ОСОБА_3 право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна, не набрало законної сили, що підтверджується відомостями, які містяться в Єдиному Державному реєстрі судових рішень, актом камеральної перевірки від 23 листопада 2021 року, а тому були відсутні правові підставі для реєстрації за останнім права власності. Вказав, що надані ОСОБА_3 державному реєстратору Печенізької районної державної адміністрації Харківської області ОСОБА_4 документи не відповідали вимогам законодавства, а тому право приватної власності на вищевказане нерухоме майно,не підлягало реєстрації.
03 березня 2017 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до якого продавець (ФОП ОСОБА_3 ) передає у власність покупцю ( ОСОБА_2 ) об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № II в літ. «Б-5» загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.03.2017 № 34131227).
Крім того, 09 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до якого продавець ( ОСОБА_2 ) передає у власність покупцю ( ОСОБА_1 ) вищевказаний об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № II в літ. «Б-5» загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.06.2021 № 58650002).
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2023 року задоволено позов Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова. Визнано незаконним та скасовано рішення № 34043685 державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Г. А. від 27 лютого 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення №І, 1-10, 11а, 15-18, №ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 . Витребувано в ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, №ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , скасувавши державну реєстрацію права власності, проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ільїної І. М. (№ 58650002) від 09.06.2021, з одночасною реєстрацією права власності за Харківською міською радою ().Оскільки рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2023 року, яке набрало законної сили, у позивачки витребувано на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, №ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , тому позивачка, керуючись положеннями ст.ст.216, 1212 ЦК України, просить поновити її права шляхом пред`явлення вимоги про повернення сплачених за договором коштів та відшкодування збитків, завданих вилученням у неї нерухомого майна за рішенням суду.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 31 січня 2024 року справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний реєстратор сектору державної реєстрації Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Гамллет Аветікович, ФОП ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення коштів передано на розгляд до Київського районного суду м. Харкова за підсудністю.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 лютого 2024 року вищевказану цивільну справу передано в провадження суді Київського районного суду м. Харкова Демченко С. В.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2024 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків 10 днів з дня вручення копії ухвали. У встановлений законом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2024 року задоволено заяву представника позивача та вжито заходи забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту на: земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:0189; квартиру АДРЕСА_2 ; будинок АДРЕСА_3 ; гараж № НОМЕР_1 , що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , які на праві власності належать ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2024 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01 липня 2024 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивачка та представник позивачки у судове засідання не з`явилися, від представника позивача - адвоката Бурдоль В. В. на адресу суду надійшла заява, в якій просив проводити судове засідання за його відсутності та за відсутності позивачки, позовні вимоги повністю підтримав та просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом надання відзиву на позовну заяву не скориставсь, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.

Третя особа - державний реєстратор сектору державної реєстрації Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Г. А. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином.

Третя особа - ФОП ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином.

Оскільки сторони у судове засідання не з`явились, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Відповідно до ухвали суду від 26 березня 2024 року, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з таких підстав.

Суд встановив, що03 березня 2017 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О. Ю. за реєстровим № 3944.

За умовами вказаного договору ОСОБА_2 придбав у власність нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № П в літ. «Б-5» загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 .

09 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ільїною І. М. за реєстровим № 2773.

Зі змісту вказаного договору вбачається, що продавець ОСОБА_2 передав у власність покупцю ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № II в літ. «Б-5» загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.06.2021 №58650002). Продаж вчинено за суму - 950965 грн, які покупець зобов`язався сплатити в день нотаріального посвідчення цього договору, а продавець зобов`язався прийняти у порядку, встановленому діючим законодавством України.

Зазначені обставини також підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 304039218 від 01 липня 2022 року, з якої вбачається, що нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № II в літ. «Б-5» загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, серія та номер: 2773, виданий 09.06.2021, видавник: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу належали ОСОБА_1 .

З долученої до матеріалів справи платіжної інструкції № 0.0..1 від 09 червня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 під час оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна сплатила збір у розмірі 9509, 65 грн.

З копії квитанції № 0.0..1 від 23 вересня 2021 року слідує, що ОСОБА_1 сплатила на рахунок АТ «Харківобленерго» грошові кошти за послуги з приєднання електроенергії за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 13896 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2023 року у справі № 953/5229/22 позов Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення № 34043685 державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Г.А. від 27 лютого 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 . Витребувано у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , скасувавши державну реєстрацію права власності, проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ільїної І. М. (№ 58650002) від 09 червня 2021 року, з одночасною реєстрацією права власності за Харківською міською радою.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2023 року залишено без змін.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2023 року набрало законної сили 07 грудня 2023 року.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2023 року мотивовано тим, що оскільки рішення Господарського суду Харківської області від 12 березня 2009 року, яке стало підставою для набуття права власності ФОП ОСОБА_3 на спірні нежитлові приміщення було скасовано, відповідно були відсутні підстави для реєстрації за ФОП ОСОБА_3 права власності, а тому дії державного реєстратора не відповідали вимогам закону, що стало підставою для скасування рішення державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Г. А. від 27 лютого 2017 року № 34043685.

Суд під час розгляду вищевказаної справи встановив, що ФОП ОСОБА_3 не набув права власності на спірне нерухоме майно та неправомірно його відчужив, що стало підставою для витребування вказаного об`єкту нерухомості у останнього власника ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином факт незаконної реєстрації права власності ФОП ОСОБА_3 на нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , яке у подальшому було переоформлене, у тому числі на позивачку ОСОБА_1 , встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення.

Суд, повно та всебічно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши та дослідивши письмові докази у справі, які мають значення для її розгляду, дійшов такого висновку.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З рахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, у зв`язку з чим законодавець встановив загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 3 статті 215 цього Кодексу якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).

Таким чином, розпоряджатись майном може тільки власник.

За змістом положень статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Під час розгляду цивільної справи № 953/5229/22за позовом Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: фізична особа підприємець ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Державний реєстратор сектору державної реєстрації Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Гамлет Аветікович про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна, суди першої та апеляційної інстанції встановили, що ФОП ОСОБА_3 , який на підставі договору купівлі-продажу відчужив ОСОБА_2 нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , не був власником спірного нерухомого майна та не мав права відчужувати нежитлові приміщення відповідно до ст. 655 ЦК України, тобто не набув в законному порядку право власності на це майно.

З огляду на те, що ФОП ОСОБА_3 , який на підставі договору купівлі-продажу відчужив ОСОБА_2 нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , не був власником спірного нерухомого майна та не мав права відчужувати нежитлові приміщення відповідно до ст. 655 ЦК України, оскільки він не набув в законному порядку право власності на це майно, тому правочини, вчинені в подальшому щодо вказаного майна у формі договорів купівлі-продажу, є недійсними на підставі ч. 1 ст. 203 ЦПК України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимога позивачки про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Ільїною І. М. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Крім того, позивачка просила відшкодувати їй збитки, понесені нею у зв`язку з укладенням зазначеного договору, та стягнути з відповідача суму, сплачену за договором купівлі-продажу, збір, сплачений за операцію купівлі-продажу, оплату за послуги приєднання нежитлових приміщень до електроенергії, обґрунтовуючи вказані вимоги положеннями ст.ст. 215, 216, 236, 328, 346, 1212 ЦК України.

Вирішуючи питанняпро можливість захисту порушеного права позивача, в обраний ним спосіб, суд виходить з такого.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Визначаючись з характером спірних правовідносин, співставляючи його з обраним позивачем способом захисту, суд встановив таке.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

За змістом ст. 660 ЦК України якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, пред`явить до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі. Продавець повинен вступити у справу на стороні покупця. Якщо покупець не повідомив продавця про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. Якщо продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 469/1044/17 зазначено, що кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача.

Виходячи зі змісту норми ст. 661 ЦК України обов`язок продавця відшкодувати покупцеві збитки виникає за умови існування в сукупності наступних юридичних фактів: 1) існування підстав для вилучення речі, що є предметом договору купівлі-продажу, до моменту укладення такого договору; 2) вилучення в покупця предмета договору купівлі-продажу за рішенням суду; 3) покупець не знав і не міг знати про наявність підстав для вилучення речі, які виникли до укладення договору.

Відповідальність продавця згідно з ст. 661 ЦК України є імперативною нормою при наявності перерахованих вище об`єктивних обставин та не потребує доведення складу цивільного правопорушення, оскільки продавець залучається до розгляду справи про витребування майна і якщо не відверне витребування майна, тоді повинен відповідати за завдані збитки.

Суд встановив, що відповідач був залучений до участі в розгляді цивільної справи № 953/5229/22 за позовом Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: фізична особа підприємець ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Державний реєстратор сектору державної реєстрації Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Гамлет Аветікович про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна, за результатами розгляду якої було ухвалено рішення про витребування у позивачки на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 .

З аналізу вищенаведених положень вбачається, що в цьому спорі з метою ефективного захисту порушеного права позивача необхідно застосовувати правовий механізм, передбачений положеннями ст. 661 ЦК України, який, зокрема, полягає у відшкодуванні збитків.

Слід відзначити, що реституція та повернення безпідставно набутого майна, що лягло в обґрунтування позову, є абсолютно відмінним від механізму відшкодування збитків, який слід застосовувати в цьому спорі.

Вирішуючи питання про можливість судом самостійно застосувати положення та правовий механізм, передбачені ст. 661 ЦК України, суд однозначно враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи суд має самостійно перевірити доводи сторін щодо справжньої правової природи правовідносин сторін та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Із вказаного слід зробити висновок, що помилкове посилання позивачки не на ті норми закону, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Отже, суд встановив, що питання компенсації добросовісному набувачу має вирішуватися за заявою такої особи у порядку, передбаченому ст. 661 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що 09 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ільїною І. М. за реєстровим № 2773.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2023 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року, у справі № 953/5229/22 позов Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення № 34043685 державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Г.А. від 27 лютого 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 . Витребувано у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , скасовано державну реєстрацію права власності, проведену на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ільїної І. М. (№ 58650002) від 09 червня 2021 року, з одночасною реєстрацією права власності за Харківською міською радою.

Під час розгляду вищевказаної справи суди встановили, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2023 року набрало законної сили 07 грудня 2023 року.

Відповідно за обставин, коли у добросовісного набувача бракує підстав для набуття права власності на спірне майно, у нього виникає право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок витребування у нього майна, позбавлення майна добросовісного набувача на користь іншої особи (попереднього законного власника майна) є справедливим.

Вирішуючи питання в частині відшкодування покупцеві завданих йому внаслідок вилучення майна збитків, суд виходить з такого.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, у тому числі є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Позивачка, звертаючись з відповідною позовною заявою, заявила вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь грошових коштів: вартість нежитлових приміщень у розмірі 950 965 грн, сплачену за договором купівлі-продажу від 09 червня 2021 року, збір у розмірі 9509, 65 грн, сплачений під час оформлення цього договору; оплата за послуги з приєднання електроенергії до нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 13896 грн.

З урахуванням встановлених обставин справи,суд дійшов висновку, що наявні передбачені ст. 661 ЦК України підстави для відшкодування позивачці збитків, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та реєстрації за нею права власності на відповідне нерухоме майно вона не могла знати про права третіх осіб на нерухоме майно.

Так, положеннями п. 2 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 червня 2021 року вбачається, що продаж нежитлових приміщень № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213,7 кв.м. по АДРЕСА_1 здійснено за 950 965 грн.

Отжевимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь грошових коштів, сплачених за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 червня 2021 року у розмірі 950 965 гривень,є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, суд вважає такою, що підлягає задоволенню вимогу позивачки про стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених як збір під час укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 червня 2021 року у розмірі 9509 гривень 65 копійок.

Разом з тим суд не вбачає достатніх правових підстав для задоволення вимоги позивачки про стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених за послуги з приєднання електроенергії до нежитлових приміщень № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213, 7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 13896 грн, оскільки суду не було надано оригінал вказаної квитанції, а її копія, долучена до позову, належним чином не засвідчена, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості пересвідчитися у достовірності вказаного доказу, та що взагалі вказаний доказ існує.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивачки про стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених за послуги з приєднання електроенергії до нежитлових приміщень у розмірі 13896 грн.

Вирішуючи питання щодо моральної шкоди, суд зазначає таке.

Позивачка, обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, посилалася на те, що позбавлення її права власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , спричинило їй моральну шкоду, яка полягає у погіршенні стану здоров`я, стражданнях, хвилюваннях, пов`язаних з судовими процесами під час розгляду справи № 953/5229/22 за позовом Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі позивача Харківської міської ради

За змістом положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне.

Зі змісту вказаного слідує, що не будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодуванням. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; гроші виступають еквівалентом моральної шкоди.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 372/2085/16-ц під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду, складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди.

Статтями 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У порушення вищенаведених положень, позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди внаслідок позбавлення права власності саме діями відповідача ОСОБА_2 .

Суд бере до уваги те, що нежитлові приміщення, які позивачка придбала на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_2 , були витребувані у зв`язку з тим, що ФОП ОСОБА_3 , який на підставі договору купівлі-продажу відчужив ОСОБА_2 вказані нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , не був власником спірного нерухомого майна та не мав права відчужувати нежитлові приміщення відповідно до ст. 655 ЦК України, тобто не набув в законному порядку право власності на це майно.

За таких обставин суд вважає, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та заподіянням позивачці моральної шкоди, внаслідок витребування у неї нерухомого майна, оскільки протиправність дій відповідача у цьому разі не доведена.

Суд зазначає, що безумовно, витребування майна у позивачки на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 липня 2023 року спричинило їй душевні страждання, яких вона зазнала у зв`язку з позбавленням права власності, однак належних та допустимих доказів того, що така шкода їй була спричинена саме діями відповідача, позивачкою не доведено.

З огляду на зазначене, суд вважає дану позовну вимогу необґрунтованою, а тому вважає за необхідне відмовити в її задоволенні.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності стягнення судового збору вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі 10815 грн 95 коп.

При визначенні розміру витрат за надану позивачу професійну правничу допомогу адвокатом суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги підлягає доказуванню в суді.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно з якою розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав суду договір № б/н про надання правової допомоги від 02 січня 2024 року, укладений між АБ «СЕМЕНОВИХ» в особі керуючого Семенових О. С. та ОСОБА_1 ; детальний опис наданих послуг за договором б/н від 02 січня 2024 року; акт приймання-передачі наданих послуг від 29 січня 2024 року.

З детального опису наданих послуг за договором б/н від 02 січня 2024 року вбачається, що на виконання умов договору № б/н про надання правової допомоги від 02 січня 2024 року АБ «СЕМЕНОВИХ» надало позивачці такі юридичні послуги: аналіз, вивчення документів та збір доказової бази для подання позову, вартість послуг - 5000 грн; підготовка та подача позовної заяви про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення коштів, вартість послуг - 5000 грн, представництво інтересів, вартість послуг - 40 000 грн.

Відповідно до п. 2 акту прийняття-передачі наданих послуг від 29 січня 2024 року, вартість наданих АБ «СЕМЕНОВИХ» позивачці послуг становить 50000 грн.

Суд враховує, що складання позовної заяви не потребувало аналізу великої кількості документів, а у справах даної категорії наявна усталена судова практика, адвокат не вивчав документи та доводи, якими протилежна сторона у справі обґрунтовує свої заперечення, оскільки у зв`язку з неявкою відповідача та ненадання ним відзиву справа розглянута у заочному порядку, тобто надання правничої допомоги АБ «СЕМЕНОВИХ» в даній справі зводилося до складання позовної заяви крім того, судові засідання у справі проведені за наявності заяви представника позивача про розгляд справи без його особистої участі.

Враховуючи предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 10000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 268, 279, 280-289 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний реєстратор сектору державної реєстрації Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Гамллет Аветікович, ФОП ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення коштів - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № І, 1-10, 11а, 15-18, № ІІ в літ. «Б-5», загальною площею 213,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 09 червня 2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною І. М.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 червня 2021 року у розмірі 950 965 (дев`ятсот п`ятдесят тисяч дев`ятсот шістдесят п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені як судовий збір під час укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09 червня 2021 року у розмірі 9509 (дев`ять тисяч п`ятсот дев`ять) гривень 65 (шістдесят п`ять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 10815 (десять тисяч вісімсот п`ятнадцять) гривень 95 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_5 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 . зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 .

Третя особа - Державний реєстратор сектору державної реєстрації Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспарян Гамллет Аветікович, місцезнаходження: Харківська область, Чугуївський район, смт. Печеніги, вул. Незалежності, буд. 48.

Третя особа - ФОП ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення складений 18 вересня 2024 року.

Суддя С.В. Демченко