Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

30 липня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Лемак О.В.,

за участю секретаря судового засідання Сухан Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням, та зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із позовом до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням, та зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення.

У позовній заяві позивач зазначає, що вона разом зі своєю сім`єю проживає у житловій квартирі АДРЕСА_1 . Відповідна квартира перебувала у користуванні у її покійної баби ОСОБА_3 , 1955 року народження на підставі договору найму приміщення у будинках місцевих Рад, що укладений на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.03.1998 року.

Зазначає, що разом з її бабусею у даній квартирі проживав та був зареєстрований її батько ОСОБА_4 , 1970 року народження. Вказує, що у даній квартирі також все своє життя прожила і вона, проте батько не зареєстрував її місця проживання у встановленому законом порядку.

ЇЇ бабуся, ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_4 .

Пояснює, що ОСОБА_3 за час свого життя подала заяву про приватизацію житлової квартири АДРЕСА_1 , проте не встигла завершити процедуру з тих підстав, що останній час вона постійно хворіла і практично не виходила зі своєї квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у неї народилася дитина ОСОБА_2 . На даний час вона та її малолітня дитина проживають разом у даній квартирі.

З метою реалізації своїх житлових прав позивачка звернулася до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради із заявою про укладення від свого імені, як квартиронаймача договору найму житлової квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 361 від 05.07.2023 року «Про укладення договорів найму житлового приміщення): відмовлено позивачу в укладенні договору найму житлової квартири АДРЕСА_1 після смерті баби - наймача ОСОБА_3 , відповідно до ст. 103, 106 Житлового кодексу України та у зв`язку з відсутністю реєстрації місця проживання громадянки ОСОБА_1 у даній квартирі.

Вказує, що на сьогоднішній день, позивачка та її донька проживають у вище вказаній квартирі, але не можуть зареєструвати своє місце проживання та оформити на себе особовий рахунок для сплати житлово-комунальних послуг, в тому числі за попередні періоди.

Вважає таку відмову відповідача в укладенні договору найму житлової квартири АДРЕСА_1 після смерті баби - наймача ОСОБА_3 незаконною.

На підставі наведеного просила суд : визнати за позивачем ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .; зобов`язати виконавчий комітет Ужгородської міської ради, укласти з ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , договір найму жилого приміщення а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.07.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.06.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивачка не з`явилася, однак, подала до суду заяву, в якій просила зазначену справу розглянути без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відзиву на позовну заяву не подала, причини неявки суду не відомі.

У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно на підставі наявних у справі доказів, оскільки проти цього не заперечує позивач.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , перебувала у користуванні бабусі позивачки ОСОБА_3 , на підставі договору найму жилого приміщення у будинках місцевих Рад, що укладений на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.03.1998 року. Вказана квартира складається з двох кімнат житловою площею 33,40 м2.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 05.01.2022 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ)

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер батько позивачки ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого 23.05.2023 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Відповідно до Акту встановлення факту проживання громадян №11/фп від 08.06.2023, виданого головою правління ОСББ «Можайського 32», за адресою АДРЕСА_1 до дня своєї смерті проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про народження дитини Серія НОМЕР_3 , у позивачки ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_2 , 12

Судом встановлено, що позивачка проживає в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується Актом про встановлення факту проживання громадян, виданого головою правління ОСББ «Можайського 32» №10/ФП від 08.06.2023.

Судом також встановлено, що позивачка звернулася до виконавчого комітету Ужгородської міської ради із заявою про укладення договору найму житлового приміщення щодо кв. АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 361 від 05.07.2023 року «Про укладення договорів найму житлового приміщення), відмовлено позивачці ОСОБА_1 в укладенні договору найму житлової квартири АДРЕСА_1 після смерті баби - наймача ОСОБА_3 , відповідно до ст. 103, 106 Житлового кодексу України та у зв`язку з відсутністю реєстрації місця проживання громадянки ОСОБА_1 у даній квартирі.

У статті 47 Конституції України, передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Статтею 61ЖК УРСР встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За змістомстатті 64 ЖК Української РСРчлени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК Української РСР).

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 грудня 2019 року у справі № 201/9899/17, яка відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК Українимає враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

На підставі наведених норм права та встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позивач надав суду належні і допустимі докази на підтвердження того, що він вселився до спірної квартири, із дотриманням встановленого законом порядку у якості члена сім`ї основного квартиронаймача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачка набула право користування спірною квартирою нарівні з наймачем, оскільки була вселена як член сім`ї померлого наймача. Захистити своє право у позасудовому порядку позивачка позбавлена можливості, оскільки у зв`язку з відсутністю укладеного договору найму з попереднім квартиронаймачем та відсутністю реєстрації за вказаною адресою відповідач відмовляється визнавати її квартиронаймачем.

Отже, право позивача порушене і підлягає захисту шляхом визнання на ним права користування житлом - квартири АДРЕСА_1

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 9, 61, 64, 65, 106, 107 ЖК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 267, 268, 280-285 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням, та зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язати виконавчий комітет Ужгородської міської ради, укласти з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , договір найму жилого приміщення а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Лемак