ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/8592/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2024 р. суддя Дарницького районного суду міста Києва Осіпенко Л.М., розглянувши питання про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Згідно з протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, справу передано на розгляд судді Осіпенко Л.М.

З доданих до позовної заяви документів убачається, що позивачка є громадянкою України, а відповідач є громадянином Федеративної Республіки Німеччина.

Перевіривши матеріали справи, вважаю, що позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки вона не у повному обсязі відповідає вимогам процесуального закону.

Дотримання вимог щодо змісту позовної заяви є процесуальним обов`язком особи, яка звертається до суду.

Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви викладені у статті 175 Цивільного процесуального кодексу України.

Пункт 5 частини третьої статті 175 Цивільного процесуального кодексу України, передбачає, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

За змістом частини 5 статті 177 та частини другої статті 78 Цивільного процесуального кодексу України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування.

Частина шоста статті 175 Цивільного процесуального кодексу України вказує на те, що у позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

В порушення зазначеної процесуальної норми в позовній заяві не викладено обставини, які мають значення для вирішення справи з огляду на приписи норм міжнародного права.

Цивільним процесуальним кодексом України передбачені спеціальні вимоги щодо розгляду справ з іноземним елементом.

Статтею 496 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що іноземці мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів та мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно частин першої, другої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Порядок розірвання шлюбу, укладеного між громадянином України та іноземцем, має ряд особливостей. Основним у цьому питанні є визначення закону, відповідно до якого буде проводитися розірвання шлюбу.

Стаття 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначає, що документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до вимог ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні.

Відповідно до вимог ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Крім того, частиною першою статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» , зокрема передбачено, що суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо на території України юридичної відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної особи - відповідача, а також, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території. До такої події можна віднести укладання шлюбу між громадянином України і іноземцем на території України і видання відповідного свідоцтва про шлюб.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27-29 Цивільного процесуального кодексу України.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм права, у позовній заяві про розірвання шлюбу позивач зобов`язаний обґрунтувати підстави для застосування законодавства України у розірванні шлюбу, а крім того, зобов`язаний вказати наступні обставини:

-яке громадянство має кожна із сторін (позивач та відповідачка) на момент звернення до суду з позовом;

-чи має позивач, як іноземний громадянин, на території України зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання чи перебування;

-у якій державі сторони спільно проживали з моменту реєстрації шлюбу;

-коли припинені шлюбні відносини та у яких державах проживають сторони після припинення шлюбних відносин;

-чи укладали сторони угоду про підсудність справи суду України або суду іншої держави;

-чи має відповідач у справі на території України місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної особи - відповідача.

Звертаючись із позовом до Дарницького районного суду м. Києва позивачка зазначає, що відповідач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Дарницького району м. Києва, на підтвердження чого долучає копію договору оренди нерухомого майна від 05.11.2019 року.

Проте, відповідно до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 16.04.2017 №1973-VIII, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Також зазначені документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/ реєстрації місця проживання (перебування) визначає Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), який також встановлює форми необхідних для цього документів.

Декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи, видача витягу з реєстру територіальної громади, здійснюється органом реєстрації на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідного виконавчого органу сільської, селищної або міської ради.

Документом, що підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи або інформацію про відсутність таких відомостей на дату та час його формування, є витяг із реєстру територіальної громади, який видається органом реєстрації або центром надання адміністративних послуг у паперовій формі за зверненням особи, яка декларує/реєструє місце проживання (перебування), власника (співвласників) житла, законного представника (представника) особи або власника (співвласника) житла, уповноваженої особи житла, іпотекодержателя або довірчого власника (далі - суб`єкт звернення).

Реєстрацією, в розумінні норм вищезазначеного законодавчого акту, є внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Отже, провівши правовий аналіз норм ЦПК України, що визначають правила визначення територіальної підсудності цивільних спорів крізь призму законодавчих норм, які регулюють порядок реєстрації місця проживання чи місця перебування особи, суд дійшов висновку що місцем проживання особи, в розумінні ст. 27, ч. 2 ст. 28 ЦПК України, є не будь-яке житло, в якому особа проживає, як зазначає позивач, а виключно таке, що зареєстроване в порядку, встановленому Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", тобто уповноваженим на те органом реєстрації з внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру.

Більше того, згідно з ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Реєстрація у встановленому законом порядку місця проживання підтверджується вичерпним переліком документів, зокрема, паспортом громадянина України.

Суд зазначає, що долучена до позовної заяви копія договору оренди не підтверджує факт зареєстрованого місця перебування позивача.

Так, матеріали позовної заяви не містять доказів підсудності даної справи Дарницькому районному суду міста Києва на підставі ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 28 або ч. 9 ст. 28 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи вказане, позивачу необхідно усунути недоліки позову, шляхом подання доказів місця проживання чи перебування відповідача у зв`язку з необхідністю визначення підсудності для вирішення спору про розірвання шлюбу.

Залишення позову без руху з зазначених вище підстав не є по своїй суті обмеженням права на доступ до суду, оскільки відповідає вимогам закону та основним засадам цивільного судочинства, та є необхідним для справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду та вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 175 і 177 ЦПК України, постановляє ухвалу, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб та строк їх усунення.

Вище викладене дає підстави для висновку, що позовна заява не відповідає вимогам закону, а тому підлягає залишенню без руху з наданням строку на їх усунення.

Керуючись статтями 175, 185 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без руху.

Запропонувати позивачці усунути зазначені в ухвалі недоліки позовної заяви у строк, який не може перевищувати 10 днів з моменту отримання копії цієї ухвали.

Роз`яснити позивачці, що у разі, якщо недоліки не будуть усунені протягом визначеного строку, позовна заява буде вважатись неподаною і її буде повернуто, що не перешкоджає повторному зверненню до суду з аналогічним позовом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя: Л.М. Осіпенко