Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/4044/24
Провадження №: 2/332/2106/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 вересня 2024 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Блажко У.В., за участі секретаря судового засідання Дубачової А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
У липні 2024 року до Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 27.11.2010 був укладений шлюб. У шлюбі народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей та на мати дітей не виплачує. Доходи позивачки не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Оскільки позивачка у зв`язку із вихованням спільних дітей, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї не мала можливості отримати освіту, працювати, займати відповідну посаду, то вважає, що має право отримати аліменти від чоловіка на своє утримання. У зв`язку з чим звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила стягнути на її користь аліменти на утримання дружини у розмірі 15 відсотків заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для повнолітніх, починаючи з дня подання позову, з 10 липня 2024 року.
Ухвалою суду від 17 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.
Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися. Від представника позивачки ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки про виклик до суду. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву до суду відповідач не подав, жодних заяв чи клопотань не надіслав, у зв`язку з чим суд відповідно до положень ст. 178 ч. 8 ЦПК України вирішує справу за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
На підставі наявних у справі доказів, зі згоди представника позивача, прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке.
Позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 27.11.2020 був укладений шлюб, зареєстрований Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1230, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 11). Під час шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 24.05.2011 (а.с. 9), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 30.12.2021 (а.с. 10).
Позивачка у зв`язку із вихованням спільної дитини, веденням домашнього господарства, піклування про всіх членів сім`ї не мала можливості отримати освіту, працювати, займати відповідну посаду, у зв`язку з чим на даний час потребує матеріальної допомоги.
Відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей та мати дітей не надає, тому позивачка на підставі ч. 4 ст. 76 Сімейного кодексу України звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дружини у розмірі 15 відсотків заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для повнолітніх, починаючи з дня подання позову, з 10 липня 2024 року.
Відповідно до ст. 75 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.
Приписами ч. 4 ст. 76 СК України встановлено, що якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.
Виходячи зі змісту ч. 4 ст. 76 СК України, право на утримання має працездатне подружжя за наявності у сукупності таких юридичних складових:
-шлюб між подружжям розірваний;
-у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, це працездатне подружжя не мало можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду;
-працездатне подружжя, яке не мало можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, потребує матеріальної допомоги;
-колишній чоловік (колишня дружина) може надавати матеріальну допомогу.
Верховний Суд у постанові від 09 липня 2020 року по справі № 922/404/19 зазначив, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
За приписами ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Позивачка, звертаючись із позовом, належними та допустимими доказами не довела наявності сукупності юридичних умов, які надають їй право на утримання аліментів.
Так, доказів на підтвердження розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суду не надано. Також твердження позивачки про отримання нею доходу, який не забезпечує прожиткового мінімуму, встановленого законом, залишилося голослівним. Крім того, у позові позивачка зазначила, що потреба іншої особи ( ОСОБА_6 ) у матеріальній допомозі підтверджується довідкою. Натомість, жодних довідок до позовної заяви не долучено.
Крім того, позивачкою не доведені суду обставини, що у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, вона не мала можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду. Суду не надані докази на підтвердження того факту, що відповідач на даний час має можливість надавати матеріальну допомогу.
Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Беручи до уваги, що позивачка звернулася до суду із заявою про стягнення аліментів, обґрунтовуючи своє право ч. 4 ст. 76 СК України, суд, керуючись ст. 13 ЦПК України, у даній справі не розглядає питання наявності у позивачки права на утримання аліментів як у дружини, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років.
З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини є недоведеними, тому в їх задоволенні слід відмовити.
Судові витрати в справі - судовий збір, від сплати якого позивач була звільнена при подачі позову в суд, суд відносить на рахунок держави.
Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 279, 280-284 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини у розмірі 15 відсотків заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для повнолітніх, починаючи з дня подання позову, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ;
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 .
Суддя У. В. Блажко