ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

11 вересня 2024 року

м. Харків

справа № 643/13004/23

провадження № 22-ц/818/2781/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України про визнання права власності за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2024 року, постановлене суддею Скотар А.Ю.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Харківської митниці Державної митної служби України, в якій просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що листом Державної митної служби України від 17.12.1998 № 11/5-013460 Східну регіональну митницю повідомлено про розгляд листа щодо виділення коштів на придбання житла для начальника відділення по боротьбі з контрабандою та порушеннями митних правил - заступника начальника митниці ОСОБА_2 . Звернуто увагу, що необхідно підшукати варіант житлового приміщення в межах дійсної середньої вартості житла у м. Харкові.

Виконавчим комітетом Дзержинської ради народних депутатів м. Харкова 16.09.1999 видано службовий ордер на житлове приміщення № 122506 ОСОБА_2 зі складом сім`ї, що складається з чотирьох осіб дружини та двох синів, на право зайняття житлового приміщення житловою площею 51,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення РИК від 17.08.1999 № 154/53.

Державна митна служба України неодноразово реорганізовувалась та почала виконувати свої завдання і функції, визначені чинним законодавством, з 08.12.2019.

Постановою від 30.09.2020, № 895 «Деякі питання територіальних органів Державної митної служби України» Кабінет міністрів України вирішив реорганізувати територіальні органи Державної митної служби шляхом їх приєднання до Державної митної служби.

З метою реалізації положень вказаної постанови Держмитслужбою видано накази:

- від 19.10.2020, № 460 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби України як відокремлених підрозділів», згідно з яким утворені територіальні органи як відокремлені підрозділи Державної митної служби України;

- від 29.10.2020, № 489 «Про затвердження положень про територіальні органи Держмитслужби», яким затверджені положення про митниці як відокремлені підрозділи Держмитслужби;

- від 30.06.2021, № 472 «Про початок здійснення митницями як відокремленими підрозділами Державної митної служби України покладених на них функцій і повноважень з реалізації державної митної політики державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи».

На підставі останнього з 00 годин 00 хвилин 01 липня 2021 року митниці розпочали виконання покладених на них законодавчими та іншими нормативно-правовими актами і відповідними Положеннями про митниці, функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи.

Усі митниці мають окремі баланси, майно, печатки та бланки із зображенням Державного герба України та своїм найменування, інші печатки і штампи, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та банках.

Харківська митниця як відокремлений підрозділ Держмитслужби України, на який покладено реалізацію державної митної політики в регіоні, розпочала свою роботу з 01.07.2021.

Згідно листа Харківської митниці від 31.10.2023, № 7.14-4/21-02/Т/6068 стосовно перебування на балансі митниці квартири АДРЕСА_2 , будинок за вказаною адресою, а також зазначена квартира перебувають у господарському управлінні КП «Жилкомсервіс». Отже на балансі Харківської митниці зазначена квартира не перебуває.

Листом Харківської митниці від 31.10.2023, № 7.14-4/21-02/311/6067 повідомлено, що у Держмитслужбі нормативно не врегульовано розпорядження службовим житлом.

Державна митна служба України листом від 07.11.2023, № 08-5/21-02/Т/443 повідомила, що квартира АДРЕСА_2 на балансі Держмитслужби або її територіального органу не обліковується.

Згідно з листом Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 31.10.2023, № 23/8966-07-03 житловий будинок АДРЕСА_3 знаходиться у господарському віданні КП «Жилкомсервіс» згідно розпорядження Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради № 199 від 28.02.2007. Актуальна інформація про власника квартири АДРЕСА_4 за вищевказаною адресою на підприємстві відсутня. Капітальні ремонти квартири не здійснювались, оскільки не передбачено тарифом. На квартиру АДРЕСА_2 відкрито один особовий рахунок № НОМЕР_1 для сплати за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.

ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_1 з 05.11.1999; з того часу проживає у зазначеній квартирі, здійснює поточні та капітальні ремонти, оплачує всі комунальні послуги і на час звернення з позовом будь-яка заборгованість по їх сплаті відсутня; за цією адресою отримував картку фізичної особи-платника податків. Вибірковим переліком витрачених матеріалів, а також чеками на оплату за їх придбання доводиться факт утримання квартири саме позивачем, а також проведення останнім поточного та капітального ремонтів помешкання.

У травні 2009 року Харківська митниця зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про виселення із службового приміщення: квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житла. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10.11.2009 позовні вимоги Харківської митниці задоволено, виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з вказаної вище квартири без надання іншого житлового приміщення. Апеляційна скарга ОСОБА_1 на вказане рішення була задоволена, рішення Московського районного суду від 10.11.2009 скасовано та 14.04.2010 ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову про виселення відмовлено в повному обсязі.

20 грудня 2010 року Верховним Судом України касаційну скаргу Харківської митниці відхилено. Рішення апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2010 року залишено без змін.

До того рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09.11.2001 частково задоволений позов Східної регіональної митниці та ОСОБА_2 виселено з спірної квартири без надання іншого житла у зв`язку з припиненням трудових відносин із позивачем. В частині виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_3 з неповнолітніми дітьми відмовлено. При цьому суд виходив з того, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 набула статусу одинокої особи з неповнолітніми дітьми, тому відповідно до ст.125 ЖК України не може бути виселена без надання іншого житла. Передбачене ст.124 ЖК України право наймодавця на виселення із службового жилого приміщення визначається моментом втрати ним трудового зв`язку із наймачем. Тому, якщо в цей момент особа не може бути виселена без надання іншого жилого приміщення (ст.125 ЖК України), вона не підлягає виселенню і в подальшому.

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.10.2023 право власності на вказану квартиру ні за ким не зареєстровано. Відомості про власників відсутні.

Зазначена квартира на балансі Харківської митниці не перебуває, порядок користування службовими приміщеннями у Держмитслужбі не врегульований, будь-які локальні нормативні акти з цього приводу в установі не прийняті, при вищеописаних реорганізаціях установи відповідача не складався передавальний акт на квартиру, не приймалось відповідне рішення Кабінетом Міністрів України, як цього вимагає діюче законодавство.

Квартира весь час перебуває у користуванні та володінні позивача та обслуговується КП «Жилкомсервіс» на підставі відкритого рахунку зі споживачем. Капітальний та поточний ремонт квартири здійснювався весь час за рахунок позивача. Комунальні платежі сплачуються позивачем в повному обсязі. Між «Жилкомсервіс» та Харківською митницею не укладались договори цивільного характеру по утриманню квартири, отже відповідач не проявляв зацікавленості до вказаної квартири, не здійснював її догляду, не проводив ремонти, не укладав цивільних угод на її утримання.

ОСОБА_1 не має на праві власності чи тимчасового користування житла чи будь-якого об`єкта нерухомості, він добросовісно (на підставі ордеру) заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном (квартирою) більше десяти років (починаючи з 1999 року по теперішній час), а відтак відповідно по положень ст. 344 ЦК України наявні правові підстави для набуття ним права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної митної служби України про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, задовольнити його позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на те, що позовні вимоги стосувались лише визнання права власності в порядку набувальної давності на квартиру АДРЕСА_6 . Ніякі службові приміщення не перебувають у віданні позивача. Суд вийшов за межі позовних вимог. Натомість суд не надає оцінку тим фактам, що вищезгадана квартира ніколи не перебувала на балансі Державної митної служби України, оскільки після реорганізацій з 2012-2013 років но передавальному акту не приймалась. Фактичного власника житла не було з 2013 року, з моменту ліквідації Східної регіональної митниці. Суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що починаючи з 2013 року позивач безтитульно володів квартирою, а власник її не був відомий, не тільки юридично, але і фактично. В цьому аспекті висновок суду про те, що сплата комунальних послуг, повне утримання квартири, капітальний її ремонт, представлення її в юридичному обороті не є підставою набуття права її власності є необгрунтованим та помилковим, адже дані факти свідчать про безтитульність володіння квартирою та про те, що власник квартири не був відомий. Верховний Суд у постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь- яку правову підставу володіння чужим майном. Суд безпідставно стверджує, що власником квартири є відповідач. Згідно витягу з реєстру нерухомого майна Державна митна Служба України не є власником вищезгаданої квартири. У відповідності до листа самого відповідача спірна квартира на балансі установи ніколи не перебувала. Після реорганізації Східної регіональної митниці у 2013 році квартира по передавальному акту не передана Державній митній службі України чи її структурним підрозділам на місцях. Судом не проаналізовано документи, що перебувають у матеріалах справи, а саме договір купівлі-продажу квартири від 25 грудня 1999 року. Згідно даного договору покупцем квартири є інша особа, ніж стверджує відповідач у своїх запереченнях. Адже квартиру купляв начальник ОСОБА_6 на підставі Положення, а не структурний підрозділ Державної митної служби України. Зазначає, що фактично позивач зареєстрований у спірній квартирі 05.11.1999 року, будучи неповнолітнім. Отже, на момент вселення у спірну квартиру позивач не був обізнаний про її статус та обмеження певним титулом, оскільки ці питання вирішував ОСОБА_2 , який згодом був виселений з цієї квартири. А позивач користувався безтитульно зазначеною квартирою. Також, не враховано судом, шо ОСОБА_7 не має на праві власності чи користування іншого житла.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, наведені позивачем як підстава позову, не знайшли свого підтвердження та законного правового обґрунтування, натомість доводи відповідача узгоджуються як з нормами закону, так і сталою судовою практикою, що виключає можливість задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що спір між сторонами виник стосовно квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до наказу Державної митної служби України № 564 від 20.12.1996 на базі ліквідованих Східного територіального митного управління та Харківської митниці створено Східну регіональну митницю, яка, відповідно до діючого станом на 1999 рік Типового положення про регіональну митницю Державної митної служби України, затвердженого наказом Державної митної служби України № 27 від 28.01.1997, є юридичною особою.

Спірна квартира придбана Східною регіональною митницею на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.05.1999, отже право власності на неї набуто у передбачений законом спосіб (т. 1, а.с. 216).

Відповідно до реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 26.05.1999, реєстровий № В-22210, квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за Східною регіональною митницею на праві державної (власності) на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу (т. 1, а.с. 218).

Спірна квартира зареєстрована за Східною регіональною митницею на праві державної власності відповідно до діючого на той час правового регулювання Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.98 № 121.

Рішенням виконавчого комітету Московської районної ради міста Харкова від 15.06.1999 № 149/18 на підставі звернення керівництва Східної регіональної митниці спірна квартира включена до складу службової житлової площі Східної регіональної митниці (т. 1, а.с. 219).

На підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 17.08.1999 № 154/53 ОСОБА_2 (батьку позивача), який на той час займав посаду начальника відділення по боротьбі з контрабандою та порушеннями митних правил - заступника начальника митниці, видано службовий ордер на житлове приміщення № 122506 від 16.09.1999 на право зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 з сім`єю з чотирьох осіб: ОСОБА_2 (на той час працював на посаді заступника начальника Східної регіональної митниці), ОСОБА_3 (дружина), двоє синів: ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 33).

Протягом наступних років Державна митна служба України, її територіальні органи та структурні підрозділи неодноразово реорганізовувались шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення. Окремі органи та структурні підрозділи Держмитслужби ліквідовувались, на їх базі створювались нові. Реорганізації зазнала й Східна регіональна митниця, проте на жодному з етапів реорганізації рішення про відчуження спірної квартири Східною регіональною митницею чи будь-яким з правонаступників не приймалось, реєстраційні документи на квартиру не зазнали жодних змін, право власності на квартиру не змінювалось.

Спірна квартира була предметом судових спорів. Так, у травні 2009 року Харківська митниця зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про виселення із службової квартири АДРЕСА_2 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10.11.2009 (справа № 2-7069/09) позовні вимоги Харківської митниці задоволено, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 виселено з вказаної вище квартири без надання іншого житлового приміщення. Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 14.04.2009 апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10.11.2009 задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову про виселення відмовлено в повному обсязі (т. 1, а.с. 20-23).

Ухвалою Верховного суду України від 20.12.2010 касаційна скарга Харківської митниці відхилена. Рішення апеляційного суду Харківської області від 14.04.2010 залишено без змін (т. 1, а.с. 24-26).

Отже, позивач (Харківська митниця) є власником квартири АДРЕСА_2 . Під час апеляційного та касаційного переглядів судових рішень у даній справі цей факт не заперечувався та спростованим не був.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17 дійшла висновку, що при реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво. При універсальному правонаступництві все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент.

Отже, під час реорганізації Східної регіональної митниці та наступних реорганізацій митних органів, створених на базі Східної регіональної митниці, кінцевим правонаступником яких є Держмитслужба, все їх майно перейшло до відповідача.

Той факт, що спірне нерухоме майно наразі не перебуває на балансі відповідача ці обставини не спростовує.

Таким чином, відповідач є власником спірної квартири, яка була надана батькові позивача у 1999 році як службове житло для проживання разом з сім`єю. До теперішнього часу вказане житло свого службового статусу не втратило.

Згідно відповіді Харківської митниці від 31.10.2023 року будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , у тому числі квартира АДРЕСА_4 перебуває в господарському управлінні КП «Жилкомсервіс».

ОСОБА_1 вважає, що у нього виникло право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище тобто передбачених чинним законодавством умов у їх сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Отже, враховуючи ті обставини, що квартира, на яку позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю, є власністю відповідача, який не відмовився від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були вселені в спірне житло як члени сім`ї ОСОБА_2 , який отримав вказане житло на підставі ордеру у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах із Східною регіональною митницею, тобто отримав квартиру у користування, квартира має статус службового житла, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова від 15.06.1999, а тому володіння ОСОБА_1 спірним майном не може вважатися безтитульним.

Крім того, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що сам по собі факт користування ОСОБА_1 квартирою, утримання її в належному стані, проведення капітального та поточного ремонтів, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю (Постанова Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 337/4725/18).

Той факт, що позивач вселився у спірну квартиру неповнолітнім, що не має у власності і користуванні іншого житла висновків суду не спростовує.

За таких обставин, колегія судді приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини справи, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, відсутні.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова