Справа №450/3208/18 Головуючий у 1 інстанції:Мельничук І.І.
Провадження №22-ц/811/1236/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.,

секретарка: Псярук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області в складі судді Мельничук І.І. від 03 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку та зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Пустомитівського районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку та зняття з реєстрації - відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 червня 2019 року - скасовано та ухвалено постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Припинено право користування ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 9 листопада 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 червня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Вважає рішення суду таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин справи.

Зазначає, що судом першої інстанції встановлено, що позивачка (власниця будинку) не проживає за вказаною адресою у зв?язку із перебуванням за кордоном. При цьому, судом не взято до уваги, що таке перебування є тимчасовим та вимушеним (з метою додаткового заробітку). Позивачка постійно передає кошти для облаштування власного житла, оплати комунальних послуг, ремонтних робіт та купівлі побутової техніки. При можливості, позивачка приїжджає в спірне житло, де відповідачка створює їй незручності в користуванні власністю. Крім того, судом не застосовано норми цивільного права щодо права власності. Судом встановлено, що відповідачка перестала бути членом сім?ї позивачки. Зокрема, це було одним із основних аргументів та основних підстав позову, про що неодноразово наголошувалось позивачкою. Однак, судом першої інстанції, не надано оцінки даним обставинам, натомість зроблено висновок, що основний аргумент та підстава позову - це не проживання відповідачки в даному будинку понад рік та спростовано - поважними причинами такого не проживання. У рішенні суду вказано, що відповідачка покинула будинок у вересні 2014 року у зв?язку із фізичним насильством з боку чоловіка. Однак, такі обставини не встановлювались при допиті свідка ОСОБА_4 та не зафіксовані у жодному із наданих до матеріалів справи документів. Крім того, ОСОБА_3 виїхала з будинку із вивезенням свої особистих речей у серпні 2014 року, а надалі у вересні 2014 року звернулася в суд з позовом про стягнення аліментів та в квітні 2015 року з позовом про розірвання шлюбу. Судом першої інстанції наголошено на тому, що відповідачка була відсутня за адресою: АДРЕСА_1 з поважних причин - проходження лікування, хоча згідно медичної довідки, лікування тривало до місяця (згідно листка непрацездатності до 20.09.2014 року), а не проживала відповідачка понад рік - до вересня 2015 року. Суд дійшов до висновку про те, що відповідачка здійснює оплату комунальних послуг на підставі долучених платіжок за комунальні послуги. Натомість не взято до уваги, що в даних платіжках не фіксується, що платіж здійснювала саме відповідачка, до того ж остання є працівником банку, в якому здійснювались платежі. Судом першої інстанції не встановлювалося загальної суми витрат, що понесла позивачка за весь час проживання відповідачки у спірному житлі та не досліджувалося, яким способом ОСОБА_3 брала участь у сплаті комунальних платежів. Також, не взято до уваги, що відповідачка є власником іншого житла. Згідно інформаційної довідки, ОСОБА_3 є власником (приватна спільна часткова власність 13/25) будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з восьми житлових кімнат та двох кухонь, загальною площею 177,1 кв.м. Суд зазначає, що з відповідачкою в даному житловому будинку проживає неповнолітній син, тому виселення відповідачки буде втручанням у право на повагу до сімейного життя. Однак, місце проживання дитини не визначалось, а відтак дитина може проживати як з мамою, так і з татом. В даному випадку, права дитини не порушуються. Судом проаналізовано лише частину обставин справи, упускаючи той факт, що відповідачка - ОСОБА_5 є власником нерухомого майна та зберігає за собою інше місце проживання, а відтак її виселення не призведе до погіршення її житлових прав. Зазначає, що на даний час відповідачка - ОСОБА_5 не є членом сім?ї позивачки - ОСОБА_6 та не пов?язана з нею спільним побутом, не бере участь в сплаті комунальних послуг та не веде спільного господарства разом з власником будинку. Відповідачка поселялася у спірний будинок як член сім?ї (дружина сина) позивачки та набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Однак, цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, але його право припинилося, оскільки, на час розгляду справи він перестав бути членом сім`ї власника.

В судове засідання учасники справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Клопотання позивачки ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи колегія суддів вважала безпідставним та відхилила, оскільки будь-яких доказів про розірвання договору з представником позивака не надала, як і будь-яких інших доказів поважності неявки її особисто або її представника у судове засідання, Окремо, зважаючи на тривале перебування справи у суді трьох інстанцій; та те, що ОСОБА_2 , як ініціатор спору була достеменно усвідомлена про те, що справа перебуває у суді на розгляді протягом тривалого часу, - колегія суддів вважала, що позивачка як зацікавлена у результатах розгляду справи могла як перебуваючи в Україні, так і за кордоном організувати належним чином захист своїх інтересів в суді у бажаний для неї спосіб. Окрім цього, колегія суддів врахувала, що позиція позивачки по суті розгляду викладена у позовній заяві, апеляційній скарзі, ряді інших письмових пояснень по суті справи та озвучувалася в суді першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межіх доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та пояснень представника позивачки, письмових заперечень та пояснень відповідачки, відповіді на заперечення представника позивачки, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 391, 405,406 ЦК України, 9, 64, 156 ЖК України, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 40, 41, 42, 43 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява №30856/03) від 02 грудня 2010 року, п. 27 рішення ЄСПЛ «Садов`як проти України» (Заява №17365/14) від 17 травня 2018 року, ч.3 ст.1, ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, та відмовляючи у задоволенні позову, - виходив з того, що власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , що підтверджується реєстраційним посвідченням № НОМЕР_1 , виданого Львівським МБТІ від 19.07.1981 року, довідкою про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб та землекористування №4780, виданою Зимноводівською сільською радою від 15.11.2018 року. За вказаною адресою позивачка не проживає, що не заперечили представники сторін у справі у зв`язку з перебуванням за кордоном. Відповідачка, ОСОБА_3 , її син, ОСОБА_7 , та дочка ОСОБА_8 , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Зимноводівської сільської ради № 3262 від 17.09.2018 року, довідкою про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб та землекористування №4780, виданою Зимноводівською сільською радою 15.11.2018 року, актом обстеження житлово-побутових умов від 12.11.2018 року, копією паспорта ОСОБА_3 . Відповідачка зареєстрована за вказаною адресою з 04.10.2002 року. Також за даною адресою зареєстровані позивачка ОСОБА_2 , син ОСОБА_4 та син ОСОБА_9 18.09.1998 року у Зимноводівській сільській раді Пустомитівського району Львівської області було здійснено реєстрацію шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 40. Рішенням Пустомитівського районного суду від 15.04.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_3 була зареєстрована 04.10.2002 року в будинку за адресою: АДРЕСА_1 на законних підставах, як член сім`ї внаслідок реєстрації шлюбу із сином позивачки, після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_10 ) згідно рішення Пустомитівського районного суду від 15.04.2015 року, ОСОБА_3 перестала бути членом сім`ї позивачки. Позивачка покликається на обставину, що відповідачка понад один рік: з вересня 2014 року по жовтень 2015 року виїхала з будинку добровільно, забрала свої речі, не брала та не бере участь в сплаті комунальних послуг та відповідно не веде спільного господарства разом з власником будинку. З цього приводу судом встановлено наступне, а саме: відповідачка покинула будинок у вересні 2014 року у зв`язку із фізичним насильство з боку чоловіка (на час події) ОСОБА_4 ( ОСОБА_10 ). Як вбачається з медичних виписок, довідок, висновку експерта №337/2014 від 01.09.2014 року ОСОБА_3 проходила амбулаторне та стаціонарне лікування з діагнозом закритої черепно-мозгової травми струс головного мозку, забій м`яких тканин волосистої частини голови, забій м`яких тканин шиї, забій грудної клітки, що були спричинені їй 24.08.2014 року, що підтверджується показами свідка ОСОБА_4 . Згідно виписки 02.09.2014 року рекомендовано лікування та спостереження в невропатолога та призначено лікування протягом одного місяця. Показами свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_11 (сусіда сторін) підтверджується, що у вечір конфлікту між подружжям (на час події) ОСОБА_12 , взявши із собою певні особисті речі поїхала з будинку. Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи та показами свідка ОСОБА_4 , що з вересня 2015 року та по даний час відповідачка ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Свідок ОСОБА_4 вказав, що останні сім років проживав з відповідачкою заради меншої дитини. Після повернення відповідачки у вересні 2015 року місяць спілкувався з нею, а пізніше сказав, щоб вона будувала свою сім`ю, а він буде будувати свою. Вказав, що відповідачка провокує конфлікти та дорікає йому. Суд вважає, що відповідачка ОСОБА_3 у період із 24 серпня 2014 року по кінець вересня 2014 року була відсутня за адресою: АДРЕСА_1 з поважних причин - проходження лікування після побиття. Таким чином, доказів відсутності відповідачки понад один рік без поважних причин позивачкою не представлено, оскільки з вересня 2015 року відповідачка проживала за вищевказаною адресою. Покликання позивачки про те, що відповідачка не здійснювала оплату комунальних послуг спростовується копіями платіжок за комунальні послуги. Позивачка вказує, що відповідачка перешкоджає їй розпоряджатись будинком, а відтак, здійснювати правомочності як власника даного об`єкту нерухомості. Однак, дане твердження доказами не підтверджено. Окрім того, суд звертає увагу, що разом з відповідачкою, за адресою: АДРЕСА_1 проживає та зареєстрований малолітній син, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_8 . Позивачкою не наведено обставин, які мають істотне значення для припинення права користування житлом відповідачкою. Так, як окрім відповідачки за вказаною спірною адресою проживає та зареєстрований малолітній син, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому виселення відповідачки буде втручанням у право на повагу до сімейного життя. Позивачкою не доведено, що втручання у право на повагу до сімейного життя відповідачки захистить право власності, оскільки позивачкою не доведено порушення відповідачкою права власності позивачки на будинок. Суд також зауважує, що ставлячи питання про виселення відповідачки, позивачкою не ініціювалося питання про одночасне виселення її онука, ОСОБА_7 , який за загальним правилом, передбаченим принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Враховуючи можливі наслідки розгляду справи, а саме усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку та зняття з реєстрації ОСОБА_3 , відповідачка могла позбавитись доступу до місця проживання своєї малолітньої дитини, що суперечить інтересам дитини. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідачка, ОСОБА_3 , була заселена до спірного житла як член сім`ї ОСОБА_2 за її згоди на законних підставах. З моменту вселення ОСОБА_3 до спірного будинку пройшло більше двадцяти років, та більше шістнадцяти років належним чином зареєстрована у спірному житловому будинку, протягом усього часу добросовісно користується ним, бере участь у сплаті комунальних платежів. Посилання позивачки на створення їй відповідачкою перешкод у реалізації правомочностей як власника житлового будинку підтвердження не знайшли, оскільки доказів створення таких перешкод позивачкою не надано.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду - немає.

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку та зняття з реєстрації, у якому просила:

- усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 1977 р.н., з будинку АДРЕСА_1 ;

- визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Львівським МБТІ від 18.07.1981 року, ОСОБА_6 є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району, Львівської області № 3262 від 17.09.2018 року в будинку, за вищевказаною адресою зареєстровані: голова домогосподарства ОСОБА_13 1953р.н., син ОСОБА_9 1973 р.н., син ОСОБА_4 1978 р.н., ОСОБА_14 1999 р.н., онук ОСОБА_15 2006 р.н., невістка ОСОБА_16 , 1977 р.н. ОСОБА_2 власник будинку, не проживає та не пов?язана із відповідачкою спільним побутом, самостійно сплачує комунальні послуги та здійснює покращення (шляхом проведення різних ремонтних робіт) за власні кошти. Як зазначає позивачка, 18.09.1998 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. Після одруження сім?я поселилась в будинку матері чоловіка (позивачки). Оскільки спільне життя у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не склалось, дружина разом з дітьми переїхала у власний будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 18.09.2014 р. ОСОБА_3 звернулась до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дітей. Згідно із рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області по справі №450/2613/14 від 27.10.2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей у відповідних розмірах. Згідно із рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області по справі № 450/3637/14-ц від 15.04.2015 року шлюб між ОСОБА_17 та ОСОБА_4 розірвано. Судом встановлено, що сторони не живуть подружнім життям, проживають окремо один від одного. Позивачка звертає увагу суду на те, що відповідачка понад рік, починаючи з 2014 року фактично не проживала в спірному будинку. Позивачка стверджує, що у 2014 році відповідачка виїхала з будинку добровільно та забрала свої особисті речі, не бере участь у сплаті комунальних послуг та не веде спільного господарства з власником будинку. Відсутність відповідачки за місцем їх реєстрації в період понад рік (2014-2015рр.) підтверджується показанням свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_18 . Однак, в кінці 2015 року відповідачка повернулась в будинок позивачки і без її згоди поселилась в її будинку. Позивачка зазначає, що у зв`язку з тим, що в будинку проживає відповідачка у позивачки виникли труднощі щодо реалізації свого права власності (можливості розпорядження своїм майном), крім того позивачка змушена сплачувати додаткові кошти за комунальні послуги, які використовуються відповідачкою. Оскільки, нарахування плати за користування електроенергією, газом та водою залежить від кількості зареєстрованих осіб позивачка несе значні витрати. На неодноразові усні звернення позивачки та її сина, відповідачка відмовлялася добровільно виселитись та знятися з реєстрації. Позивачка вказує, що згідно приписів ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. А тому право відповідачки на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника.

Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір у часті в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, - власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , що підтверджується реєстраційним посвідченням № НОМЕР_1 , виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 19.07.1981р., довідкою про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб та землекористування № 4780, виданою Зимноводівською сільською радою 15.11.2018р.

Вказана обставина визнається і стороною відповідачки та, відчутність/наявність апострофу у прізвищі позивачки в різних документах, на вказану обставину не впливає, враховуючи ряд доказів, які в сукупності таку обставину підтверджують та така визнана сторонами.

Відповідачка, ОСОБА_3 , її син, ОСОБА_7 , та донька ОСОБА_8 , зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Зимноводівської сільської ради №3262 від 17.09.2018р., довідкою про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб та землекористування №4780, виданою Зимноводівською сільською радою 15.11.2018р., актом обстеження житлово-побутових умов від 12. 11.2018р., копією паспорта ОСОБА_3 .

Відповідачка зареєстрована за даною адресою з 04.10.2002р.

Також, за даною адресою зареєстровані позивачка ОСОБА_2 та її сини ОСОБА_4 та ОСОБА_9 .

18.09.1998 року у Зимноводівській сільській раді Пустомитівського району Львівської області було здійснено реєстрацію шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №40.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_3 була зареєстрована 04.10.2002р. в будинку за адресою: АДРЕСА_1 на законних підставах, як член сім`ї позивачки.

Вказане підтверджується поясненнями обох сторін, свідків та довідкою Зимноводівської сільської ради №3262 від 17.09.2018р., з якої вбачається, що ОСОБА_3 була вселена в спірне житло як «невістка» і в такій довідці чи будь-яких інших документах не вказано про реєстрацію її у будь-якому іншому статусі, наприклад, як тимчасової мешканки; наймачки; піднаймачки, тощо (а.с.13,т.1).

Отже, ОСОБА_3 04.10.2002 року вселилась в будинок за адресою: АДРЕСА_1 як член сім`ї власниці будинку, - невістка, дружина сина позивачки.

Окремо від ст. 156 ЖК України, відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно приписів ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року

у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року

у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що «відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови, якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими».

Рішенням Пустомитівського районного суду від 15.04.2015р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано та відповідачка перестала бути членом сім`ї ОСОБА_2 .

Позивачка просить виселити ОСОБА_3 та визнати її такою, що втратила право на користування житлом та покликається як на одну з підстав позову обставину, що відповідачка понад один рік: з вересня 2014р. по жовтень 2015р. виїхала з будинку добровільно, забрала свої речі, не брала та не бере участь в сплаті комунальних послуг та відповідно не веде спільного господарства разом з власницею будинку.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07).

Пунктами 40, 41 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року стверджується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно із положеннями пункту 27 рішення ЄСПЛ у справі «Садов`як проти України» (Заява № 17365/14) від 17 травня 2018 року та пунктів 42, 43 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року, суд зазначає, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено наявними в справі доказами, відповідачка покинула будинок у вересні 2014р. у зв`язку із фізичним насильство з боку чоловіка (на час події) ОСОБА_4 ( ОСОБА_10 ). Як вбачається з медичних виписок, довідок, висновку експерта № 337/2014 від 01.09.2014р. ОСОБА_3 проходила амбулаторне та стаціонарне лікування з діагнозом закритої черепно-мозгової травми струс головного мозку, забій м`яких тканин волосистої частини голови, забій м`яких тканин шиї, забій грудної клітки, що були спричинені їй 24.08.2014р., що підтверджується показами свідка ОСОБА_4 . Згідно виписки 02.09.2014р. рекомендовано лікування та спостереження в невропатолога та призначено лікування протягом одного місяця.

Показами свідків в суді першої інстанції ОСОБА_4 , ОСОБА_11 (сусіда сторін) підтверджується, що у вечір конфлікту між подружжям (на час події) ОСОБА_3 , взявши із собою певні особисті речі поїхала з будинку. Даної обставини відповідачка не заперечує та така не спростована позивачкою.

Також, судом встановлено, зокрема. з пояснень свідка ОСОБА_4 , що з вересня 2015р. та по даний час відповідачка ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_4 вказав, що останні сім років проживав з відповідачкою заради меншої дитини. Після повернення відповідачки у вересні 2015р. місяць спілкувався з нею, а пізніше сказав, щоб вона будувала свою сім`ю, а він буде будувати свою. Вказав, що відповідачка провокує конфлікти, дорікає йому.

Отже, відповідачка ОСОБА_3 у період із 24 серпня 2014р. по кінець вересня 2014р. була відсутня за адресою: АДРЕСА_1 з поважних причин - проходження лікування після побиття та перешкоди які їй чинилися за місцем проживання її колишнім чоловіком. Таким чином доказів відсутності відповідачки понад один рік без поважних причин позивачем не представлено, оскільки з вересня 2015р. відповідачка проживала за вищевказаною адресою.

Окрім цього слід звернути увагу і на те, що позов до суду у даній справі подано в жовтні 2018 року, тобто після того як обставини, на які посилається позивачка, як на підставу позову в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, - відпали.

Окрім цього, про що вказано і в постанові суду касаційної інстанції у цій справі, визнання особи такою, що втратила право на користування житлом і виселення є взаємовиключними та перша вимога, зважаючи на наведені вище обставини та те, що відповідачка продовжує проживати у спірному житлі є відповідно безпідставною.

Покликання позивачки про те, що відповідачка не здійснює оплату комунальних послуг спростовується матеріалами справи, зокрема, копіями платіжок за комунальні послуги, представлені відповідачкою, що підтверджує часткову участь в оплаті комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 чого не спростувала позивачка.

Позивачка зазначає, що відповідачка перешкоджає ОСОБА_19 розпоряджатись будинком, а відтак, здійснювати правомочності як власника даного об`єкту нерухомості. Однак позивачкою дане твердження доказами не підтверджено. Окрім того суд звертає увагу, що разом з відповідачкою, за адресою: АДРЕСА_1 проживає та зареєстрований син, ОСОБА_7 та донька ОСОБА_8 .

Також, посилання позивачки на створення їй відповідачкою перешкод у користуванні належним їй житловим будинком свого підтвердження не знайшли, оскільки доказів створення будь-яких перешкод позивачкою не надано, враховуючи і той факт, що позивачка проживає за кордоном.

За встановлених обставин наявність, також, у відповідачки на праві власності частки іншого житла на права відповідачки на проживання у спірному житлі, яке вона не втратила і у зв`язку із розлученням із сином позивачки, - не впливає.

Враховуючи вказане, колегія суддів знову ж вважає, що вимога про те, що відповідачка втратила право користування майном є завідома безпідставною, оскільки така проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тому судом могло б вирішуватись питання про виселення відповідачки з спірного житла, однак те, що відповідачка ОСОБА_3 розлучилась з сином позивачки ОСОБА_4 не має значення, оскільки зміна статусу члена сім`ї не є підставою виселення, про що йшлося.

Окрім цього, відповідачка вселилась у спірне житло законно зі згоди позивачки, як член сім`ї, проживає за вказаною адресою більше 20 років, короткий період з серпня 2014 року по вересень 2015 року не проживала, оскільки їй чинились перешкоди у проживанні, а, зокрема, у зв`язку із фізичним насильством з боку колишнього чоловіка та враховуючи те, що відповідачка проживає за вказаною адресою з двома спільними дітьми від ОСОБА_4 (сина позивачки) і порівнюючи право власності (протокол до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) із правом на житло відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла колегія суддів вважає, що втручання у право на повагу до власності позивачки у даному спорі матиме виключні та законні підстави захисту права на повагу до права відповідачки на житло.

При співставленні цих двох інтересів сторін колегія суддів враховує те, що виселення для відповідачки матиме значно гірші наслідки, а саме така втратить зв`язок із своїм постійним місцем проживання, який вона мала протягом 20 років; втратить певні зв`язки, які вона має зі своїми сином та донькою, що залишаються проживати у житлі, вказане потребуватиме для неї докладення значних додаткових зусиль для створення нового місця проживання, встановлення нових життєвих зв`язків, відновлення зв`язків із своїми сином та донькою, тощо. Проте вказані обставини суд міг би враховувати лише у випадку коли б були законні підстави для виселення відповідачки, яких немає, про що йшлося.

Що ж до інтересів позивачки, то жодних обґрунтованих доводів про реальну загрозу втрати її права власності, позбавлення такого, часткові обмеження такого, тощо що могло б бути підставою для врахування при співставленні інтересів сторін нею не наведено та судом не встановлено. Виключне, абсолютне право власника володіти, розпоряджатися та користуватися власністю може мати певні обмеження, зокрема, у випадку вселення ним же особисто у житло інших осіб як членів своєї сім`ї та не може бути різко після спливу значних термінів проживання цих осіб змінене, виключно, зважаючи на зміну життєвих інтересів власника, зважаючи на права та законні інтереси таких осіб про що йшлося, які слід вважати є визначальними у даному випадку.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скарги слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, при цьому колегією суддів повністю враховано позицію суду касаційної інстанції у цій справі та з`ясовано обставини, на які вказано судом касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2024 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Ю.Р.Мікуш

М.М. Шандра