КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 758/9992/23
провадження № 22-ц/824/8859/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Халепчук Д. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Сенченко Альони Сергіївни на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року в складі судді Петрова Д. В.,

встановив:

25.08.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.

Посилався на ті підстави, що 15 лютого 2022 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 200 000 доларів США, а останній взяв на себе зобов`язання повернути йому позику в строк до 31 грудня 2022 року.

ОСОБА_2 , під час перебування в Швейцарії, заявою від 08 грудня 2022 року, посвідченою нотаріально, підтвердив факт отримання ним від ОСОБА_1 позики в розмірі 200 000 доларів США.

ОСОБА_3 , під час перебування в Швейцарії, заявою від 08 грудня 2022 року, посвідченою нотаріально, підтвердила факт отримання її чоловіком ОСОБА_2 позики в розмірі 200 000 доларів США в інтересах сім`ї.

Станом на день звернення до суду з даним позовом позика повернута не була.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням заяви від 27.09.2023 про зміну предмету позову, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 200 000 доларів США (що на день подання позову складає 7 314 000 грн) за договором позики від 15.02.2022 року.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року, з урахуванням ухвали від 08 березня 2024 року про виправлення описки, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики від 15.02.2022 в сумі 200 000 доларів США, що на день подання позову складає 7 314 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 01 грудня 2023 року залишено без задоволення.

01.03.2024 представник ОСОБА_3 - адвокат Сенченко А. С. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням принципу рівності учасників цивільного процесу, матеріальних і процесуальних норм.

Свої доводи обґрунтовує тим, що позивачем не надавались до позовної заяви, а судом першої інстанції не досліджувались належні та допустимі докази, на підставі яких станом на дату ухвалення заочного рішення суд міг би встановити факт перебування відповідачів у шлюбі та період тривалості шлюбу, що є обов`язковою умовою при визнанні солідарного обов`язку по поверненню позики відносно другого з подружжя.

Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 є солідарним боржником щодо повернення позики, ґрунтуються на припущеннях.

Зазначає, що справжність підписів на договорі позики не засвідчена нотаріально, а тому встановити його "оригінальність" можливо виключно за результатом експертного дослідження або у випадку визнання відповідачами позовних вимог.

Оскільки судом першої інстанції було відмовлено у перегляді заочного рішення, ОСОБА_3 була вимушена до суду з позовом про визнання договору позики від 15 лютого 2022 року недійсним (справа №756/1546/24). Вважає, що вирішення даної справи нерозривно пов`язано із остаточним вирішенням спору у справі № 758/9992/23, оскільки ОСОБА_3 своїх особистих даних для укладення договору позики не надавала, договір позики не підписувала, згоди на його укладення не надавала, про факт передачі та отримання грошових коштів по цьому договору їй нічого не відомо, кошти в інтересах сім`ї не використовувались, а тому на неї не може бути покладено солідарного обов`язку по сплаті боргу.

Звертає увагу суду, що суд першої інстанції не досліджував зміст договору позики від 15.02.2022, оскільки у випадку належного аналізу п. 13 договору та інших матеріалів справи у суду повинні були б виникнути обґрунтовані сумніви для визнання ОСОБА_3 солідарним відповідачем.

Так, в п. 13 договору вказано « ОСОБА_4 », проте дівоче прізвище скаржника « ОСОБА_5 », а в графі підпис вже вказано інше прізвище - « ОСОБА_3 ». Місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , проте у спірному договорі позики від 15.02.2022 вказано іншу квартиру - АДРЕСА_2 , а також використано дані паспорту, який був анульований та не міг використовуватись при використанні будь-яких офіційних документів.

Судом першої інстанції прийнято рішення на підставі недопустимих доказів.

Судом взято судом до уваги дві заяви від 08.12.2022, які були складені на території іншої держави та не були належним чином оформлені та перекладені на українську мову.

Зазначила, що позивач мав вільне спілкування з ОСОБА_2 після їх виїзду в Швейцарську Конфедерацію, проте недобросовісно реалізовував надані йому процесуальні права, усвідомлюючи, що поштова кореспонденція з суду не буде отримана ОСОБА_3 . Дії останнього спрямовані на безпідставне заволодіння її майном, про що було подано відповідну заяву про вчинення кримінального правопорушення.

22.02.2022 ОСОБА_3 виїхала з України та з дитиною проживає у Швейцарській Конфедерації. Матеріали справи не містять підтвердження отримання ОСОБА_3 судових повісток або будь-яких інших процесуальних документів по справі. Із фактів, наведених у заяві про перегляд заочного рішення суд мав встановити, що між сторонами дійсно існує спір про право, який належним чином не було вирішено за результатом судового розгляду - внаслідок об`єктивної відсутності можливості у відповідачки реалізувати її процесуальні права, натомість суд першої інстанції не надав відповідної оцінки такому порушенню цивільного процесуального законодавства.

22.04.2024 ОСОБА_1 подав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року залишити без змін.

Свої доводи обґрунтовує тим, що заяви складені та підписані відповідачами від 08.12.2022, надавалися позивачем до суду, а судом першої інстанції досліджувалися як докази в розумінні ч. 2 ст. 1047 ЦПК України. Вказані заяви беззаперечно доводять, що ОСОБА_3 надала згоду на укладання ОСОБА_2 договору позики від 15.02.2022, який вона вважала укладеним в інтересах сім`ї. Відповідачі не заперечують факт підписання ними вказаних заяв та їх нотаріальне посвідчення 08.12.2022 приватним нотаріусом округу Обервінтертур-Вінтертур ( Швейцарська Конфідерація) Мартіном Шмукі.

Недостовірні дані, які навмисно вказані відповідачем в договорі, не є істотними умовами для укладення договору позики.

Докази проживання відповідачів в Швейцарській Конфедерації за однією адресою надав представник ОСОБА_3 в додатках до заяви про перегляд заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Сенченко А. С. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Додатково пояснила, що ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 01 червня 2021 року. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року (справа №757/5196/23-ц) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Не заперечувала ту обставину, що 08 грудня 2022 року ОСОБА_3 була у нотаріуса в Швейцарській Конфедерації та підписала заяву, про що її попросив чоловік - ОСОБА_2 . При цьому заперечувала наявність підпису ОСОБА_3 в договорі позики від 15 лютого 2022 року.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Кудрицький Р. П. просив апеляційну скаргу задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. 09.09.2024 надіслав суду заяву про неможливість бути присутнім в судовому засіданні у зв`язку з ситуацією, яка склалася в країні.

Апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справу у відсутність позивача, оскільки наведена у вищевказаній заяві підстава для відкладення розгляду справи визнана судом недостатньо обґрунтованою.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти за договором позики було отримано позичальником ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, а тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язання за цим договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності з вимогами ст. 525, 526, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, визначеному договором і одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зроблено висновок, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), зазначено, що «положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності правочину (скасування рішення нотаріуса) всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню».

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 лютого 2022 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 200 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк до 31 грудня 2022 року.

На момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 200 000 грн ОСОБА_2 (позичальник) отримав у ОСОБА_1 (позикодавець) в повному обсязі ( п. 2 цього договору).

Крім цього, на підтвердження отримання позичальником грошових коштів в сумі 200 000 доларів США на підставі договору позики від 15.02.2022 позивачем надано заяву ОСОБА_2 від 08 грудня 2022 року, справжність підпису ОСОБА_2 на якій засвідчено приватним нотаріусом Округу Обервінтертур-Вінтертур Мартіном Шмукі.

Судом першої інстанції встановлено наявність у позивача оригіналу договору позики від 15.02.2022.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики від 15.02.2022 ОСОБА_2 не оскаржує.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи з 01 червня 2021 року в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , надала свою згоду на отримання в позику грошових коштів у ОСОБА_1 в сумі 200 000 доларів США.

В заяві від 08 грудня 2022 року, викладеній українською мовою, посвідченій приватним нотаріусом Округу Обервінтертур-Вінтертур Мартіном Шмукі, ОСОБА_3 підтвердила, що договір позики від 15.02.2022 укладався її чоловіком ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, вона погоджується з усіма умовами договору та вважає їх вигідними для сім`ї. Остання також підтвердила, що укладення договору позики від 15.02.2022 відповідає їх спільному волевиявленню.

Наявність підпису ОСОБА_3 на вказаній заяві не заперечувала представник ОСОБА_3 в судовому засіданні, пояснивши, що підпис вчинено на прохання її чоловіка.

З огляду на викладене, підстави вважати вказану заяву неналежним доказом відсутні.

Судом встановлено, що розмір невиконаних зобов`язань за договором позики від 15.02. 2022 становить 200 000 доларів США.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовного цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі №163цс12 від 20 лютого 2013 року, факт використання подружжям грошових коштів в інтересах сім`ї повинен бути підтверджений відповідними доказами, а також підлягає з`ясуванню чи надавала особа у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

З огляду на те, що ОСОБА_2 підтвердила надання згоду на отримання її чоловіком в борг грошових коштів та підтвердила, що договір укладено її чоловіком в інтересах сім`ї та відповідає їх спільному волевиявленню, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Належних та допустимих доказів того, що отримані в борг грошові кошти були використані ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї суду надано не було.

Доводи ОСОБА_3 про те, що її підпис на договорі позики від 15 лютого 2022 року є підробленим, а зазначені в ньому відомості щодо прізвища дружини позичальника та місця її реєстрації містять помилки та взяті з паспорту, який у зв`язку з реєстрацією шлюбу та зміною прізвища був анульований, не є достатніми доказами на підтвердження того, що гроші не були отримані в борг, а у ОСОБА_3 не виник солідарний обов`язок щодо їх повернення.

З огляду на те, що наявність свого підпису на нотаріально посвідченій заяві від 08.12.2022, ОСОБА_3 не заперечує, відсутність на час ухвалення судом першої інстанції апостилю на вказаній заяві не є обставиною, що спростовує отримання грошових коштів в борг в інтересах сім`ї ОСОБА_6 .

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність правових підстав для зупинення апеляційного провадження до розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, з огляду на його укладення без отримання згоди другого з подружжя.

За частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Розумність строків розгляду справи судом є одним із принципів цивільного судочинства.

Тлумачення пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України свідчить, що обов`язкове зупинення провадження у справі можливе за наявності у сукупності таких умов: 1) об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, тобто неможливість для суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі; 2) пов`язаність справ - пов`язаною зі справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; у тому числі йдеться про факти, які мають преюдиційне значення.

Необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у конкретній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом із тим, відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Клопотання про зупинення провадження в даній справі до вирішення справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним обґрунтовано тим, що результати розгляду справи, в якій будуть з`ясовуватись обставини дійсності правочину, безпосередньо впливатимуть на вирішення спору про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 , яка заперечує факт підписання нею договору, як солідарного боржника за цим договором.

Разом з тим, згідно з частинами першою-третьою, шостою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відкрито лише 08 лютого 2024 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення в цій справі від 01 грудня 2023 року.

При цьому заявником не обґрунтовано, у чому полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи, та чому зібрані в даній справі докази не дають можливості самостійно встановити та оцінити обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору, та не зазначено, у чому полягає неможливість здійснення судом апеляційної інстанції перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду однієї справи до прийняття рішення в іншій справі.

Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.

Оскільки клопотання не містить аргументованих та переконливих мотивів необхідності зупинення провадження у справі як щодо об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі, так і щодо того, що зібрані у цій справі докази дійсно не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Судом першої інстанції було дотримано вимоги цивільно-процесуального законодавства щодо належного повідомлення ОСОБА_3 про день, час та місце розгляду даної справи, надіслано судову повістку за адресою, яка є зареєстрованим місцем проживання відповідача: АДРЕСА_1 , яка повернулась до суду з відміткою : "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с. 97, 143, 144 т.1).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач, знаючи про місце перебування відповідачів в Швейцарській Конфедерації, формально направляв вимоги про повернення боргу за їх місцем проживання в Україні.

З огляду на те, що строк повернення боргу закінчився 31 грудня 2022 року, а позов подано до суду 25 серпня 2023 року, вказана обставина не свідчить про недобросовісну поведінку позивача.

Мотиви, якими керувався позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не є обставиною, що підлягає встановленню під час розгляду даної справи.

Відповідач ОСОБА_3 не була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права шляхом доведення своєї позиції в суді апеляційної інстанції, проте доказів, які б спростовували існування у неї солідарного обов`язку з боржником з повернення позиченої в інтересах сім`ї грошової суми суду надано не було.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Підстав для скасування ухваленого по справі рішення та відмови в задоволення позову на підставі доводів, які викладені в апеляційній скарзі, не встановлено.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Сенченко Альони Сергіївни залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.09.2024.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук