Номер провадження: 22-ц/813/842/24
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Венжик Л.С.,

переглянувши справу №522/15987/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року у складі судді Шенцевої О.П., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 17 вересня 2020 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2020 року належить двокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В квартирі зареєстрований з 12 вересня 2005 року відповідач ОСОБА_2 , який в квартирі ніколи не проживав, участі в утриманні житла не брав, особистих речей та майна в квартирі не має. ОСОБА_2 має у власності житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстрація відповідача в квартирі створює перешкоди у користуванні та розпорядженні такою, порушує право власності. Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_1 просив визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 (а.с.2-5).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2020 року відкрито провадження у справі (а.с.18).

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, зазначивши у відзиві, що наявність права власності на певне майно не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею. Судова практика виходить з того, що абсолютність права власності не є законною підставою для вирішення питання ані про визнання особи такою, що втратила право користування, ані про виселення навіть колишнього члена сім`ї. ОСОБА_4 , яка була дружиною його батька ОСОБА_5 , набула спірну квартиру у власність в порядку приватизації у 2005 році. В квартирі він як член родини батька та його дружини був зареєстрований. Батько ОСОБА_5 помер у 2011 році. ОСОБА_4 ніколи не ставила питання втрати ним права користування житловою площею квартири. У 2018 році квартира в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки перейшла у власність ТОВ «Кей-Колект», проте судовим рішенням ТОВ «Кей-Колект» було відмовлено у визнанні його таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири. ОСОБА_6 набув квартиру у ТОВ «Кей-Колект». ОСОБА_6 є сином ОСОБА_4 (дружини його батька). Тобто, квартира не виходила з володіння попереднього власника квартири ОСОБА_4 , а лише перейшла до іншого її члена родини ОСОБА_1 шляхом викупу у іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект». Вважає, що таке «переоформлення» квартири на ОСОБА_1 мало на меті усунення його відповідача від права користування квартирою. Набуваючи квартиру у власність, ОСОБА_1 був обізнаний про наявність у відповідача прав на користування квартирою. Відповідач вважає, що він хоч і втратив родинний зв`язок з ОСОБА_4 через свого батька ОСОБА_5 , між тим як колишній член родини не може бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою, з визначених статтею 109 ЖК України підстав. Щодо житлового будинку по АДРЕСА_2 , то спадкові права не оформлені, будинок рахується власністю померлого батька ОСОБА_5 , перебуває в іпотеці та під арештом у судовому спорі про стягнення боргу з ОСОБА_4 . Щодо ОСОБА_1 , то він забезпечений іншим житлом та потреби у користуванні квартирою не має (а.с.20-25).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2021 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду пор суті (а.с.74).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року позов задоволено (а.с.99-101).

Висновок суду мотивовано тим, що позивач є власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2020 року; відповідач у квартирі зареєстрований з 2005 року проте не проживає без жодних на то перешкод. Позивач як власник вправі вимагати усунення перешкод у реалізації права власності, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, з підставі статей 391, 405 ЦК України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с.111-115).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. В квартирі зареєстрований з 2005 року як член родини свого батька ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_4 Квартира була приватизована у 2005 році ОСОБА_4 , остання ніколи не ставила питання про втрату ним права користування квартирою. Спірна квартира була предметом іпотеки, у 2018 році право власності на квартиру перейшло до ТОВ «Кей-Колект». ОСОБА_7 купив квартиру у ТОВ «Кей-Колект» у 2020 році, знаючи, що така обтяжена правом його ОСОБА_2 на проживання. Втручання у право на житло має бути виправданим. В квартирі не проживає з поважних причин, так як після смерті батька на спадкове майно претендує за боргові зобов`язання ТОВ «Українська боргова компанія», з огляду на що вимушений проживати у будинку, що належав батькові та ним успадкований. Від права користування квартирою ніколи не відмовлявся.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Відзив на апеляційну скаргу не поданий.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

Згідно Договору купівлі-продажу, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» () та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. 17 березня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за №161, ОСОБА_1 набув у власність квартиру загальною площею 48,9 кв.м, житловою площею 29,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-8, 9).

На час продажу квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві власності ТОВ «Кей-Колект» на підставі Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. 19 вересня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №5273; Договору відступлення прав вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. 12 грудня 2011 року за реєстровим №5207-5208; Договору факторингу, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» 12 грудня 2011 року, зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14 лютого 2018 року, номер запису про право власності 25696023, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

В квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 17 серпня 2020 року зареєстрований з 12 вересня 2005 року ОСОБА_2 , 1983 року народження; власник квартири ОСОБА_1 , 1991 року народження, проживає без реєстрації (а.с.10).

ОСОБА_5 , 1956 року народження, та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1999 року (а.с.81).

ОСОБА_5 помер у 2011 році (а.с.31).

Квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була набута в порядку приватизації у власність ОСОБА_4 19 січня 2005 року. Квартира передана ОСОБА_4 19 вересня 2007 року в іпотеку за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_5 на суму 75000,00 доларів США (строк виконання основного зобов`язання 19 вересня 2017 року) (а.с.32-36).

Сторони зазначають, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 є сином ОСОБА_5 (документи на підтвердження даного в справі відсутні).

З відзиву на позов та апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2 не заперечує своє не проживання у спірній квартирі (на час реєстрації у 2005 році мав 22 роки), мотивує тим, що після смерті батька у 2011 року вимушений проживати у спадковому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , так як будинок перебуває у судових спорах за кредитними зобов`язаннями, що виникли за життя батька ОСОБА_5 (посилається на судові справи №520/14876/15-ц, №520/5203/15-ц, остаточні судові рішення у яких не додані, проте за даними Єдиного державного реєстру судових рішень такі справи закінчені розглядом, судові рішення не підтверджують вибуття будинку з володіння ОСОБА_2 ).

Отже, реєстрація місця проживання ОСОБА_2 у квартирі здійснена у 2005 році, на час реєстрації місця проживання ОСОБА_2 мав 22 роки, квартира на той час належала на праві власності ОСОБА_4 ; ОСОБА_2 був сином ОСОБА_5 , який помер у 2011 році, проте не був та не є членом сім`ї ОСОБА_4 .

Право власності на квартиру у 2018 році перейшло від ОСОБА_4 до іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект», який у 2020 році продав квартиру ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 не проживає в квартирі, проте зберігає реєстрацію, що набув до переходу права власності на квартиру до ТОВ «Кей-Колект», а потому до ОСОБА_1 .

Будь-які договірні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо квартири, рівно як і домовленості (угоди) щодо користування квартирою відсутні.

Позовні вимоги про виселення не заявлені, так як ОСОБА_2 в квартирі не проживає, майна (речей) в такій не має.

Житлом є, зокрема, квартира, призначена та придатна для постійного або тимчасового проживання в ній (ст.379 ЦК України).

Власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч.1 ст.383 ЦК України).

Отже, у розумінні права користування чужим майном, до якого відноситься й передбачене статтею 405 ЦК України право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням власника може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Квартира належала на праві власності ОСОБА_4 , яка як власник житла у 2005 році надала згоду на реєстрацію місця проживання в квартирі ОСОБА_2 як іншої особи (членом сім`ї власника ОСОБА_4 син її чоловіка ОСОБА_2 не був).

Із переходом права власності на квартиру до ОСОБА_1 втратилося і право користування житловим приміщенням у ОСОБА_2 , яке йому надала у свій час ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , будь-які родинні відносини між ними відсутні.

ОСОБА_1 може (не зобов`язаний) надати ОСОБА_2 право користування житлом в належній йому квартирі, проте не бажає.

Суду не надано доказів того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають місце домовленості щодо користування житлом.

За таких обставин, у зв`язку зі зміною власника квартири та відсутності між власником та особою, яка не є членом його сім`ї, домовленості щодо користування житлом у квартирі нового власника відповідач ОСОБА_2 підлягає визнанню таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Порушене право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно підлягає захисту шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Правові підстави користування ОСОБА_2 чужим майном відсутні.

Справа в провадженні суду першої інстанції з вересня 2020 року, суду апеляційної інстанції з липня 2022 року, призначалась до розгляду на 02 лютого 2023 року, 21 вересня 2023 року, 01 лютого 2024 року, 04 липня 2024 року. Інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій. Судом апеляційної інстанції вимоги статей 128, 130 ЦПК України щодо судового виклику/повідомлення учасників процесу виконувались, порядок вручення судових повісток дотримувався, учасники справи правом на отримання/неотримання надісланих поштою судових повісток розпоряджалися на власний розсуд; додатково учасники справи повідомлялися документом в електронному вигляді «Судова повістка…», SMS-повідомлення «Судова повістка…»; підстав для подальшого відкладення розгляду справи не встановлено.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Датою ухвалення призначеного у судове засідання на 04 липня 2024 року рішення судом апеляційної інстанції відповідно до положень частини 5 статті 268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2024 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді О.С.Комлева

Є.С.Сєвєрова