03.09.2024 Справа № 363/212/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Олійник С.В.,

за участі секретаря Онопрієнка І.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Російської Федерації, в особі уряду Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України.

В обґрунтування позову вказала, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні. На території України йде війна із застосуванням сучасних систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення, відбувається масове знищення інфраструктури. Із-за військової агресії значні території України виявилися окупованими іноземним російським військом. По території України ведуться постійні обстріли, ракетами та дронами. Тривають важкі бої безпосередньо по лініям зіткнення. Лінія фронту складає понад 1000 км. Вчинена військова агресія Російської Федерації є загальновідомим фактом та не підлягає окремому доведенню. Військова збройна агресія Російської Федерації, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України. Позивач ОСОБА_2 є громадянкою України, уродженкою Київщини. Має доньку ОСОБА_3 , 1999 року народження. З нею у селі проживає племінник ОСОБА_4 , 1989 року народження, якого вона виховала і виростила із шестирічного віку, офіційно була до повноліття його опікуном. Вранці 24.02.2022 вона з племінником прокинулись від гучних вибухів, повідомлено про початок війни. Були налякані, у психологічно шокована. Не вірили, що це сталося. У тривозі і паніці поїхали у селище Димер за продуктами, проте крамниці там були закриті і фактично без закупок повернулись у село. Сподівались, що можливо все швидко закінчиться, але, як виявилось, помилялися. Територія їхнього проживання вже 25 лютого 2022 року потрапила під окупацію. Евакуюватись із села було неможливо. 3 26 лютого 2022 року пропали світло, тепло, газ, зв`язок. Вони виявилися відрізаними від зовнішнього світу. Відчувала страх, паніку, відчай, безвихідь. Оскільки позивач страждає діабетом, їй не можна хвилюватись, але це у неї не виходило. Весь час пила заспокійливі ліки, поки ті були. Позивач інсулінозалежна. Їй у день потрібно робити 4 ін`єкції, запаси інсуліну у мене було на неділю і він закінчився. Позивач відчувала фізичні страждання, оскільки лікуватись не могла. Почали розпухати ноги, почалась гангрена, весь час трималась температура. Все це відбулось на фоні холодів і неналежного недостатнього харчування. Запаси їжі у нас також закінчилися, харчувались один раз у день. Племінник ОСОБА_5 ловив на свій страх і ризик рибу у Київському водосховищі, хоча над водою літали російські дрони. Позивач дуже потерпала від холодів, які в умовах хвороби переживати було особливо складно. Чула постійні відлуння боїв, як рвуться снаряди. В небі російські літаки стріляли ракетами у сторону Києва. 21 березня 2022 року по селу стали їздити російські танки, а солдати обшукували садиби. Позивач з племінником налякались ще більше. Один із танків під?їхав до нашої садиби. Російські солдати зайшли на територію. Вели себе по-хамському, погрожуючи зброєю обшукали садибу, побили племінника. Потім забрали племінника із собою та пішли у сусідню садибу. Протримали племінника десь години три, та відпустили сильно побитого. Вона весь цей час була у відчаї, думала, що він загине. Ситуацію для позивача врятувала деокупація, яка відбулася 01.04.2022 року. Після деокупації позивач звернулась у лікарню. У лікарні, із-за гангрени ніг, їй спочатку ампутували на ногах спочатку одну ступню,а потім і другу. Іванківською МСЕК їй довічно встановлена друга група інвалідності. Оскільки війна продовжується, позивач продовжує морально і фізично страждати, дуже хвилюється за свою дочку ОСОБА_3 , котра зі своїм маленьким сином, проживає у Кременчуку, який часто обстрілюють ракетами. Залишається постійний страх за майбутнє. Усвідомлює, що так як було, вже ніколи не буде. Відчуває величезну психологічну втому, почувається психотравмованою. Якість її життя є зруйнованою. Вважає, що відповідальною за це є російська федерація, яка підступно і віроломно напала на Україну, зробила її калікою-інвалідом. Позивач стверджує, що військовою агресією російської федерації їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює у 40 000 000 грн. (еквіваленти: 1 097 074,65 дол. США або 1 008 618,65 Євро), яку має відшкодувати країна-агресор. Спричинено моральну шкоду не вважають завищеною, а для підтвердження факту їх психотравмування та спричинення моральної шкоди були проведені психологічні дослідження. У зв`язку із зазначеним позивач просить суд стягнути із Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації моральну шкоду у розмірі 40 000 000 грн.

Позиції сторін, процесуальні дії.

15.01.2024 ухвалою Вишгородського районного суду Київської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

06.03.2024 ухвалою Вишгородського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач будучи присутньою у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених у позові підстав. Додатково зазначила, що вона є інвалідом ІІ групи, у липні 2022 року їй ампутували пальці на двох стопах. До 2022 року проживала в с. Рикунь Вишгородського р-ну Київської обл., донька в м. Кременчуг. Разом із нею проживав її племінник ОСОБА_4 , 1989 року народження. Сама вона працювала в торгівлі. В лютому 2022 року почалась війна. 6 осіб російських військових приїхали на броньованому транспорті, зайшли до хати, звернулися до її племінника ОСОБА_4 , перевірили автомобіль, телефон, провели перевірку (обшук) в будинку, забрали племінника на декілька годин, потім повернули. Після цього позивач з племінником ховалися в закинутому приміщенні. Вказує, що з 2012 року вона має захворювання діабет ІІ типу, з 2020 року є інсулінозалежною, має приймати його 4 рази на день. В період окупації з 26.02.2022 по 01.03.2022 інсулін у неї закінчився, в аптеках його не було. На фоні відсутності інсуліну у неї почалась гангрена на нижніх кінцівках, у зв`язку із чим їй ампутували пальці нижніх кінцівок (лівої та правої стопи) через що вона отримала групу інвалідності, обмежена в пересуваннях. Окупаційні війська зруйнували якість її життя, сильно переживає через агресію, вимушена була проходити психологічну реабілітацію. Позивач вважає, що відповідач має відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 40000000 грн. та просила стягнути вказану суму з відповідача. Позивач в судове засідання 03.09.2024 року за станом здоров`я не з`явилася, до суду направила свого представника.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з викладених у позові підстав та надав аналогічні пояснення викладеним у позові.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Відзив на позовну заяву у встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк не направив.

Відповідно до правових позицій, викладених у Постанові КЦС ВС від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства Російської Федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з Російською Федерацією.

За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення, відповідно до положень ст.ст. 280, 282 ЦПК України.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних відносин, докази, на підставі яких встановлені обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином України, що підтверджується копією паспорту № НОМЕР_1 , орган, що видав 3228. (а.с. 23)

Відповідно до копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 , ОСОБА_2 є пенсіонером по інвалідності з 2806.2023 довічно. (а.с. 23)

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 05.04.2021 №11/03-27, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24)

Відповідно до акту депутата про фактичне місце проживання №2031/К-А, ОСОБА_2 в період з 24.02.2022 по 31.03.2022 фактично проживала за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 25)

Згідно довідки від 05.10.2023 №162/15-23, виданої виконкомом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_2 дійсно в період з 24.02.2022 по 31.03.2022 проживала на території Димерської селищної територіальної громади, а саме в АДРЕСА_1 . Згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (зі змінами), територію Димерського СТГ Вишгородського р-ну Київської обл. з 24.02.2022 по 31.03.2022 визначено тимчасово окупованою Російською Федерацією. (а.с. 26)

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 03.10.1996, позивач ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_7 (а.с. 27)

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 05.04.1999 чоловік позивача ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 28)

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 24.01.1996 сестра позивача ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 28)

Згідно розпорядження голови Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва від 26.02.1996 №244 позивача ОСОБА_6 призначили опікуном над племінником ОСОБА_4 (а.с. 29)

Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого №1851/730 хірургічного відділення, виданої КНП «Вишгородська ЦРЛ», ОСОБА_2 має повний діагноз: Цукровий діабет ІІ тип, субкомпенсований. Діабетична ангіопатія. Облітеруючий атеросклероз ІV ст. Оклюзія підколінно-гомілкових сегментів. Гангрена ІІ, V пальців лівої стопи. (а.с. 30-31)

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого №15057, виданої КНП «КМКЛ №8», ОСОБА_2 має повний діагноз: ОАСНК. Критична ішемія правої стопи. ЦД тип 2, ст. субкомпенсації, діабетична ангіопатія нижніх кінцівок з некрозом 3-го та 4-го пальців стопи. 24.07.2023 проведено ампутацію 4-го пальця, висічення некротично змінених тканин 5-го пальця. (а.с. 32-33)

Відповідно до довідки огляду медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_2 встановлено інвалідність з 01.03.2023 року 2 групи.(а.с.34-36).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.09.1997, що зареєстрований в реєстрі за №6166, ОСОБА_2 купила житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_2 на праві власності в цілому на підставі зазначеного договору. (а.с. 37-38)

Із заяви ОСОБА_2 від 15.11.2023 встановлено, що позивач звернулася до спеціаліста-психолога ОСОБА_9 про надання психологічного дослідження.

Згідно висновку спеціаліста-психолога ОСОБА_9 за результатами психологічного дослідження фізичної особи від 10.12.2023, досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я ОСОБА_2 збройної агресії Російської Федерації на Україну, є, беззаперечно, психотравмуючою для неї. Глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_2 , за обставинами, що були піддані дослідженню є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для її фізичного і психологічного здоров`я. За обставин, які розглянуті у дослідженні, заявниці ОСОБА_2 завдано моральної шкоди. Між спричиненою заявниці ОСОБА_2 моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. Визначений самостійно ОСОБА_2 розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування ОСОБА_2 за даними психологічного дослідження встановлюється у 40 (сорок мільйонів) гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що сама ОСОБА_2 вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я. (а.с. 51-72)

13.11.2023 ОСОБА_2 маючи на меті захист своїх законних прав та інтересів із-за наслідків для його сім`ї збройної агресії Російської Федерації проти України у порядку Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» добровільно надав письмові пояснення адвокату Лупейко О.В. в яких вказала, що вона є жителькою села Толокунь Вишгородського р-ну Київської обл., проживає зі своїм племінником ОСОБА_4 , ще в неї є донька ОСОБА_10 , яка проживає у місті Кременчуг. До 24.02.2022 жили звичайним спокійним життям. Рано вранці 24.02.2022 їй зателефонувала донька та повідомила що почалася війна, а згодом вони почули страшні вибухи. Її племінник сказав що требу швидко зібрати документи та бути готовими їхати за продуктами, але прибувши до магазину усі полиці вже були пусті. Враховуючи, що позивач інвалід ІІ групи та погано рухається, вони прийняли рішення нікуди не виїжджати та залишитися вдома. 26.02.2022 вони опинилися у повній окупації, зникло світло та зв`язок. Позивач та її племінник сули лише стрілянину та вибухи, їм було дуже страшно. Запаси продуктів закінчувалися і їм довелося вночі ходити до ставка ловити рибу, у той час як над ними пролітали ворожі дрони. Позивач постійно відчувала страх і паніку тому постійно приймала заспокійливе, оскільки їй не можна хвилюватися через цукровий діабет. В один день до них прийшли російські військові, постукали у двері, позивач та племінник дуже злякалися, оскільки чули, що по іншим селам ходили російські військові та забирали чоловіків у невідомому напрямку. Вони відкрили двері, біля подвір`я стояв танк, з нього вийшли російські військові і погрожуючи автоматами завели їх до двору. Було їх шість чоловік, всі були озброєні автоматами. Вони обшукали позивача з племінником, машину що стояла у дворі, хату. Вели себе зухвало, влаштували гармидер у домі. Далі вони забрали племінника позивача та повели у невідомому напрямку. Після того, як позивач перехвилювалася через цю ситуацію, у неї піднявся рівень цукру у крові, а оскільки інсулін вже закінчився, у неї почалася гангрена. Через це у неї дуже боліла нога та піднімалася висока температура, вона не знала що робити. Вибухи довкола продовжилися, харчів майже не залишилося, її племінник також мав поганий стан на фоні стресу. Ці всі події мали руйнівний вплив на життя позивача, після чого чуючи будь який стукіт або шум у неї починалася паніка та страх. В окупації вони пробули до 31.03.2022. Після цього позивач поїхала до лікарні але було вже пізно, їй ампутували частину лівої стопи та частину правої стопи через гангрену. У зв`язку із цим вважає що Російська Федерація зруйнувала якість її життя, що мало тяжкі наслідки. Вона почуває себе психотравмованою та з жахом згадує вказані події. Вчинену їй моральну шкоду у розмірі 40000000 грн. не вважає надмірною та обґрунтовує проведеним психологічним дослідженням. (а.с. 15-22)

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_2 , в якості свідка, показала, що вона є інвалідом ІІ групи, у червні 2024 року їй ампутували пальці на кінцівках ніг. До 2022 року проживала в с. Рикунь Вишгородського р-ну Київської обл., донька в м. Кременчуг. Разом із нею проживав її племінник ОСОБА_4 , 1989 року народження. Сама вона працювала в торгівлі. В лютому 2022 року почалась війна. 6 осіб російських військових приїхали на броньованому транспорті, зайшли до хати, звернулися до її племінника ОСОБА_4 , перевірили автомобіль, телефон, провели перевірку (обшук) в будинку, забрали племінника на декілька годин, потім повернули. Після цього позивач з племінником ховалися в закинутому приміщенні. Вказує, що з 2012 року вона має захворювання діабет ІІ типу, з 2020 року є інсулінозалежною, має приймати його 4 рази на день. В період окупації з 26.02.2022 по 01.03.2022 інсулін у неї закінчився, в аптеках його не було. На фоні відсутності інсуліну у неї почалась гангрена на нижніх кінцівках, у зв`язку із чим частини їй ампутували частину нижніх кінцівок (лівої та правої стопи) та вона отримала групу інвалідності. Окупаційні війська зруйнували якість її життя, сильно переживає через агресію, вимушена була проходити психологічну реабілітацію.

Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11) і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі Члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з Російською Федерацією.

У постанові від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й Російською Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21), зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації.

Таким чином, звернення позивачів до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Аналогічні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291 св 21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925 св 21). Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 (провадження №61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17, провадження №14-167 цс 20, (пункт 58).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи із сукупності наведеного, суд вважає, що право позивача на належне та ефективне відшкодування шкоди повинно бути захищене, а судовий імунітет не повинен бути перешкодою для такого відшкодування у тих виняткових обставинах, коли немає інших механізмів відшкодування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В силу ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як передбачено ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно з ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

У разі вирішення спору судом розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються моральні втрати особи, що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем, а також іншим майном або в інший спосіб.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом в пункті 62 рішення у справі «Станков проти Болгарії.

Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії Російської Федерації, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Проте це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок).

Заслухавши пояснення позивача, та її представника, свідчення в якості свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Позивач звернулася до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України та просила суд стягнути з відповідача на її користь 40 000 0000 грн. моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошовому еквіваленті.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральної шкоди, суд виходить із тривалості порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивача, яка змушена докладати зусиль для влаштування свого побуту внаслідок втрати житла, вік позивача, для якої такі кардинальні зміни в її житті є складними та обтяжливими.

Враховуючи тривалість та характер моральних переживань та фізичних страждань, що пов`язані із втратою належного лікування, що призвело до ампутації пальців кінцівок, через окупацію та військову агресією Російської Федерації проти України, вимушеністю позивача змінити повноцінний спосіб та якість життя, постійного відчуття фізичного болю в нижніх кінцівках, обмеження рухів та вільного пересування, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, негативні зміни у її житті, які є незворотними та усвідомлення завдає їй душевного болю та моральних страждань, настання інвалідності, враховуючи стан здоров`я, відчуття нею душевних страждань, що не дають можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вона проживала до збройної агресії Російської Федерації проти України, те, що позивач зазнає душевного болю та страждань, втрати душевного спокою, постійно відчуває невпевненість і незахищеність, з урахуванням вимог справедливості, співмірності та розумності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача 40000000 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На переконання суду, відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 40000000 грн відповідатиме заподіяним їй моральним стражданням і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Враховуючи викладене, з відповідача в дохід держави України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 15140 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-13, 76-83, 88, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Російської Федерації, в особі уряду Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації, в особі уряду Російської Федерації на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України 40000000 (сорок мільйонів) гривень, що на дату звернення до суду з позовом складає в еквіваленті 1047331 (один мільйон сорок сім тисяч триста тридцять один) долар США 53 центи або 956903 (дев`ятсот п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот три) Євро 46 центів.

Стягнути з Російської Федерації, в особі уряду Російської Федерації в дохід держави України судовий збір у розмірі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд, або безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 20.09.2024 року.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Російська Федерація, в особі уряду Російської Федерації: м. Москва, вул. Краснопресненська набережна, 2.

Суддя С.В. Олійник