РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/23386/23

Провадження № 22-ц/4815/1036/24

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шимківа С.С.,

суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Хлуд І.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_1 адвокатом Домецьким Олексієм Ігоровичем на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2024 року (ухвалене у складі судді Ковальова І.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Рівненського міськвиконкому про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, стягнення додаткових витрат на неповнолітніх дітей, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Рівненського міськвиконкому про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, стягнення додаткових витрат на неповнолітніх дітей.

Позов обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2006 року, від якого мають трьох малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як підставу для заявлення позовної вимоги про визначення місця проживання дітей разом із нею вказувала на маніпулювання відповідачем правом на виїзд дітей разом із нею за кордон.

Додавала, що відповідач не бере участі у матеріальному забезпеченні дітей, однак, як підприємець з високим щомісячним доходом (за неповний 2023 рік його дохід склав 170 000 грн) має можливість сплачувати на утримання кожного з дітей по 7000 грн щомісячно.

Пояснювала, що згідно домовленості з відповідачем ще за час проживання однією сім`єю вирішено витрачати на утримання дітей по 15000 грн на кожного, що для них є доступним, а додаткові витрати на дітей оплачувати по мірі їх необхідності, а тому вважає справедливим не погіршувати становище дітей у зв`язку з розірванням шлюбу.

Понесені нею витрати по наданню навчальних та освітньо-виховних послуг у приватних навчальних закладах дітям на поточний навчальний рік склали 258216 грн, а витрати на лікування дітей 33330 грн.

Просила суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з їх матір`ю ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій сумі по 7 000 (сім тисяч) гривень на кожного до їх повноліття; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію частини додаткових витрат на утримання дітей в сумі 145 773 гривень (сто сорок п`ять тисяч сімсот сімдесят три) гривні.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Рівненського міськвиконкому про визнання місця проживання неповнолітніх дітей, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, стягнення додаткових витрат на неповнолітніх дітей задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в твердій грошовій сумі в розмірі по 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок) на кожну дитину, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду 01 грудня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , компенсацію частини додаткових витрат на утримання дітей в розмірі 2805,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , судовий збір в розмірі 2147,20 грн. та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України.

У решті позовних вимог позивача відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що враховуючи що сторонами у добровільному порядку було визначено суму коштів, які вони витрачатимуть на утримання дітей, а саме по 15 000 грн кожен щомісячно, що є для них цілком доступним; тому позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення, у розмірі, попередньо узгодженому сторонами в сумі по 5000 (п`ять тисяч) грн., на кожну дитину, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду 01 грудня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття.

Позивач та її представник не довели, що навчання дітей у вказаних позивачкою приватних навчальних закладах не є звичайними, а викликані особливими обставинами, пов`язаним з розвитком здібностей дітей та таланту щодо наук. Крім того, позивачем не подано доказів того, що між нею та відповідачем були узгоджено таке питання в частині, що стосується вартості навчання синів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і дочки ОСОБА_8 , при гарантованому державою безоплатному навчанні у загальноосвітніх школах та дошкільних навчальних закладах, а відтак суд прийшов до переконання про те, що відсутні підстави вважати вказані витрати додатковими у розумінні ст.185 СК України.

Позовні вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з матір`ю не підлягають до задоволення, оскільки сторони визначили місце проживання дітей з матір`ю за взаємною згодою. Відповідач, як батько дітей, не заперечує щодо визначення місця проживання всіх трьох дітей з матір`ю, що беззаперечно свідчить про відсутність спору між батьками про визначення місця проживання дітей та не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав позивача, які відповідачем жодним чином не порушуються та не оспорюються.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Домецький О.І. оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Звертає увагу, що відповідач інших осіб на утриманні не має, є працездатним, щорічно отримує дохід від підприємницької діяльності близько мільйона гривень, а за неповний 2023 рік - 170 000 гривень, має у власності нерухоме майно вартістю більше трьох мільйонів гривень, транспортні засоби, а також при розділі майна подружжя отримав грошову компенсацію у розмірі 85 000 доларів США. Крім того, його стан здоров`я дозволяє працювати, майнове становище - вести підприємницьку діяльність, а тому він цілком спроможний, забезпечувати рівність з позивачем щодо утримання дітей.

Для забезпечення гармонійного розвитку дітей, необхідним та достатнім є витрати на кожну дитину по 7000 грн.

Безпідставною є відмова суду у стягненні додаткових витрат на навчання дітей, оскільки на даний час син та дочка виявляють неабиякий інтерес до ІТ-технологій та іноземних мов. Володіння іноземною мовою на рівні В2 та вище є дуже актуальним для отримання затребуваної професії та хорошого, гарно оплачуваного місця праці.

Відвідування молодшим сином ОСОБА_4 Центру розвитку дитини "BabyGardenClub" покращить адаптацію дитини до навколишнього світу, що сприятиме підготовці дитини до школи.

Окрім того, до стягнення з відповідача підлягають витрати на лікування зубо-щелепового апарату сина ОСОБА_6 10030 грн та дочки ОСОБА_8 20500 грн.

На оплатне лікування сина ОСОБА_6 у Центрі зору нею витрачено 2800 гривень.

А разом, на оплатне лікування дітей (10030+20500+2800) витрачено: 33 330 гривень.

Таким чином додаткові витрати на утримання дітей склали 291546 гривень (258 216+33330), компенсація половини з яких (291546:2) становить 145 773 гривень і підлягає стягненню з відповідача.

Просить суд, скасувати оскаржуване рішення, в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

16 серпня 2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Маєвський О.А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликалася на законність оскаржуваного рішення суду.

Вказує, що апелянтом не було доведено жодної обґрунтованої необхідності стягнення аліментів саме в такому значному розмірі та не наведено жодних підстав, з яких можна дійти логічних висновків про необхідність покриття потреб дітей в еквівалентному розмірі, з огляду на те, що відповідач в добровільному порядку купує та придбаває останнім ті чи інші речі та оплачує їх дозвілля при проведенні спільного часу з ними, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскальних чеків та копіями видаткових накладних від 05.12.2023 року та спростовує безпідставні твердження апелянта про нерівномірну участь ОСОБА_2 в спільному фінансуванні потреб власних дітей.

Замовлення ОСОБА_1 освітніх послуг для дітей у приватних навчальних закладах відбулося без погодження з ОСОБА_2 , а існування особливих обставин, які зумовлені необхідністю платного навчання дітей у цих закладах при гарантованому державою безоплатному навчанні не доведено.

Просить про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 липня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим 16 лютого 2012 року, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим 20 травня 2016 року, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданим 03 жовтня 2019 року (а.с. 13-15).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 жовтня 2023 року у цивільній справі №569/13643/23 (а.с. 12).

Як вбачається з матеріалів справи діти сторін проживають разом з позивачкою, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 30149 від 16.11.2023 року, що видана Департаментом ЦТ та ЗНАП Рівненської міської ради. (а.с. 17).

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дітей з матір`ю, суд першої інстанції виходив із відсутності спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Апеляційний суд вважає, що саме по собі визнання ОСОБА_2 позовної вимоги про визначення місця проживання дітей з матір`ю не є підставою для відмови у задоволенні таких позовних вимог, за умови існування обґрунтованої загрози порушення відповідних прав позивачки.

За вказаних обставин висновок місцевого суду про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом із нею є помилковим, оскільки станом на момент звернення до суду з позовом, право позивачки на визначення місця проживання дітей разом із нею не визнавалося відповідачем, а рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обгрунтованими і відповідачем не спростовуються, не заперечуються і не оспорюються.

Стосовно позовних вимог про стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітніх дітей, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Представник відповідача в судовому засіданні, та у письмовому відзиві на позов визнав вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей в розмірі по 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень) на кожну дитину щомісячно.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що між нею та відповідачем, за період перебування у шлюбі, було вирішено витрачати на поточне утримання дітей по 15 000 гривень з кожного з батьків.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дітей в розмірі по 5 000 грн на кожну дитину, суд першої інстанції, обґрунтовано врахував матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього рухомого та нерухомого майна, його доходи від зайняття підприємницькою діяльністю.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанцій, що даний розмір аліментів відповідатиме принципам розумності та справедливості, враховуючи, що обов`язок матеріального забезпечення дітей є однаковим для обох батьків.

Стосовно доводів апеляційної скарги про безпідставну відмову суду у стягненні на користь позивачки додаткових витрат на утримання дітей у загальному розмірі 291546 гривень, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Відповідно до частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Навчання дитини у приватному навчальному закладі не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати, самі по собі, не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України.

Позивачка не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дітей, у обраних нею освітніх закладах, при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не довела попереднього погодження такого вибору з батьком дітей.

Вищенаведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена ним у Постанові від 26.08.2020 року у справі № 336/1488/19.

Зі змісту долучених позивачем квитанцій про сплату грошових коштів ФОП ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_1 було сплачено на користь ФОП ОСОБА_10 грошові кошти у загальному розмірі 32230 грн. 00 коп. за придбання "засобів для догляду за зубами", без будь-яких підтверджуючих доказів необхідності придбання на користь спільного сина сторін ОСОБА_6 вищезазначених засобів.

Доказів оплати наданих сину Олександру ФОП ОСОБА_10 стоматологічних послуг, позивачкою не надано, а ідентичність розміру грошової суми, відображеної у копії фіскального чеку не підтверджує оплату вказаних послуг, у зв`язку з відмінним призначенням платежу.

За вказаних обставин, висновок місцевого суду про відмову у задоволенні таких вимог ОСОБА_1 є правильним.

Ураховуючи те, що, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дітей, судом неповно з`ясовано фактичні обставини справи, висновки суду, в цій частині, не відповідають обставинам справи, постановлене ним рішення, у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення таких позовних вимог.

У іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, оскільки судом першої інстанції правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_1 адвокатом Домецьким Олексієм Ігоровичем задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дітей скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Рівненського міськвиконкому про визначення місця проживання неповнолітніх дітей задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з їх матір`ю ОСОБА_1 .

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.