Справа № 337/2010/24
Номер провадження 2/337/1138/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 рокум. Запоріжжя

Хортицький районний суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря Трегуб Т.В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

04.04.2024 року позивачка ОСОБА_4 ,. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У позові зазначила, що вона з 24.01.2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірваний 05 квітня 2017 року. 23.02.2015р. за спільні грошові кошти сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 45.7 кв.м., загальною площею 68,47 кв.м. в рівних частках. На теперішній час позивачка бажає розпорядитися своєю часткою. Натомість, оригінал договору купівлі-продажу житла перебуває у володінні відповідача, який відмовляється надати їй правовстановлюючий документ на квартиру. Відповідач не йде на контакт з нею, тому навіть у нотаріуса вона позбавлена можливості отримати дублікат договору купівлі-продажу, оскільки він був оформлений на двох осіб і для його отримання необхідна присутність відповідача. Посилаючись на норми ст.392 ЦК України, щоб мати можливість розпорядитися належною часткою у квартирі просить визнати за нею право власності на частку спірної квартири.

Ухвалою суду від 08.04.2024 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 22 серпня 2024 року справа призначена до розгляду.

У судове засідання позивачка не з`явилась, про час та місце розгляду повідомлена належним чином, з заявами про відкладення не зверталась.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, просить задовольнити, посилаючись на те, що оригінал договору знаходиться у володінні відповідача, а позивачка не має можливості вирішити питання щодо відчуження своєї частки у власності, оскільки відповідач відмовляє їй у наданні оригіналу договору .

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні, просить у позові відмовити, посилаючись на те, що спір відсутній, оскільки він визнає, що позивачці належить частина квартири, відповідно до Договору купівлі-продажу. Зазначив, що оригінал договір-купівлі продажу знаходиться у нього та він може надати його позивачки у разі необхідності, натомість остання до нього з таким проханням не зверталася. Позивачка лише один раз надіслала йому листа, в якому пропонувала викупити належну їй частку за значно завішену вартість, мови про надання оригіналу у листі не йшлося. Він телефонував позивачці, бо хотів вирішити питання мирним шляхом, однак вона його заблокувала у всіх мережах. Він відправив їй листа, однак він повернувся у зв`язку з неотриманням.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні, просить у позові відмовити, посилаючись на те, що з боку позивача жодним доказом не доведено те, що відповідачем порушені її права, посилання на ст.392 ЦК України є безпідставним, оскільки оригінал договору не втрачений, він перебуває у володінні відповідача, який у разі звернення до нього позивачки надасть його нотаріусу, але остання до нього не зверталася. Право власності відповідачем на частку позивачки не оспорюється та визнається, відповідає умовам укладеного правочину, що свідчить про відсутність спору.

Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що сторони 24.01.2015 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим року Хортицьким районним у м.Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області, актовий запис №27.

05.04.2017 шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 .

Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 23.02.2015, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Китаєвою О.О. за №276, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 45.7 кв.м., загальною площею 68,47 кв.м., за яким право власності покупців в рівних частинах кожного виникає з моменту державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з витягами з Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 є власниками по частині кожен квартири АДРЕСА_1 .

Вирішуючи заявлені ОСОБА_4 позовні вимоги щодо визнання за нею права власності на частку квартири, що була придбана сторонами, суд насамперед враховує, що згідно із частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При цьому, при розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17).

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Зі змісту ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності із ст. 392 ЦК України власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому, на глибоке переконання суду, сторона позивача, висунувши заявлені вимоги до обраного нею відповідача, повинна довести суду, що саме ця особа не визнає/оспорює її права власності, або документ, що засвідчує її право власності втрачений.

Пред`являючи до відповідача ОСОБА_2 вимоги про визнання права власності, позивач посилається на те, що відповідач перешкоджає у можливості розпорядитися наданим їй правом, утримуючи у себе оригінал купівлі-продажу. Відповідач у судовому засіданні визнав, що оригінал документу знаходиться у нього, та він може надати його на вимогу позивачці, однак така вимога вперше була заявлена у позові, до звернення з позовом до суду така вимога до нього заявлена на була. При цьому суду позивачем не надано жодного доказу того, що вона зверталася до відповідача з проханням надати оригінал договору, а на її проханні відповідач відмовив, або проігнував його.

Доводи представника, що позивачка у такий спосіб намагається на майбутнє захистити свої права, оскільки впевнена в тому, що відповідача ухилиться від надання оригіналу договору позиваці або нотаріусу ґрунтується виключно на припущення та не можуть бути узяті до уваги.

Право власності відповідачки на частку у квартирі квартири АДРЕСА_1 зареєстроване у встановленому порядку, жодного доказу на підтвердження того, що відповідач, який не оспорює умови правочину, на підставі якого було зареєстроване право власності на позивачку, не визнає /оспорює її право власності на частку квартири, придбаної під час шлюбу, суду не надано.

Таким чином, враховуючи, що оригінал договору купівлі-продажу квартири не є втраченим, відповідачем визнається та не оспорюється право власності за позивачкою на частини квартири, відповідно позивачкою не надано суду доказів порушення, невизнання чи оспорювання її прав, а також існування між сторонами спору щодо визначення права власності на частини квартири, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 19, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Запорізькому апеляційному суді шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст виготовлений 19 вересня 2024 року, копію рішення надіслати учасникам справи.

Суддя Л.Г. Салтан