Номер провадження: 22-ц/813/4540/24
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Аргументуючи позовні вимоги зазначала, що подружнє життя у сторін не склалося, внаслідок чого позивачка у серпня 2023 року змінила місце проживання, у сторін почались розмовини, виникла різниця у поглядах на життя та побудову спільного побуту, позивачка не сприймає поглядів відмовідача на важливі питання спільного сімейного життя, а відповідач, в свою чергу, не ставиться із розумінням до духовних потреб позивачки. Стороною позивачки повідомлено, що подружжя втратило почуття взаємоповаги, між ними почався конфлікт, який, як повідомила ОСОБА_2 переріс у факт домашнього насильства, який мав місце 13 липня 2023 року, коли відповідач завдав їй тілесних ушкоджень, в результаті чого у ОСОБА_2 отримала перелом кісток носу без зміщення. Позивачка просила суд задовольнити позовні вимоги та розірвати шлюб між сторонами.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції представником позивачки подано до суду копію витягу є ЄРДР щодо відкритого кримінального провадження та копію висновку судово-медичної експертизи експерта №1693 від 22 грудня 2023 року, яка була проведена в рамках кримінального провадження щодо нанесення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень.

23 січня 2024 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30 вересня 2021 року Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №2723.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року та відмовити у задоволенні позову.

Разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 звернувся з клопотанням про надання строку на примирення в якому спросить суд надати подружжю строк на примирення тривалістю шість місяців.

Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Забунов І.С. подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року без змін.

В судове засідання, призначене на 12 вересня 2024 року об 14 год 50 хв сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням та довідкою, наявними в матеріалах справи (а.с. 97-98).

Крім того, Одеським апеляційним судом отримано клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи за відсутності позивачки.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що слід відмовити у задоволенні клопотання про надання строку на примирення та залишити апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Так, у поданому відповідачем ОСОБА_1 клопотанні про надання строку на примирення ним зазначено, що він хоче зберегти сім`ю хоча між подружжям дійсно наразі виникли конфліктні ситуації, однак відповідач наголошує, що остаточно шлюб не розпався і відносини ще можна налагодити. Також відповідач ОСОБА_1 наголошує, що кохає свою дружину та не уявляє свого життя без неї.

Системний аналіз статті 51 Конституції України, статей 111, 112 СК України, статей 2, 240, пункту 4 частини першої статті 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.

Вирішуючи питання щодо надання строку для примирення подружжя слід звернути увагу на те, що закріплена у статті 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.

Апеляційний суд бере до уваги той факт, що із аналогічним клопотанням ОСОБА_1 вже звертався до суду під час розгляду справи в суді першої інстанції і йому було відмовлено.

Слід також зауважити, що під час розгляду справи позивачка була категорично проти надання строку для примирення, вказувала, що примирення неможливе, оскільки вона боїться залишатись з відповідачем наодинці через побоювання фізичного насилля зі сторони чоловіка, наголошувала на завданні їй відповідачем тілесних ушкоджень.

Виходячи із викладеного та беручи до уваги категоричне заперечення позивачки щодо надання строку на примирення подружжю та зважаючи на той факт, що за час розгляду справи відповідачем не вживались заходи щодо примирення між подружжям, заява про надання строку на примирення є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 30 вересня 2021 року Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 30.09.2021, Серія НОМЕР_1 , актовий запис №2723.

Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження від 15.02.2022, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), серія НОМЕР_2 ).

Звертаючись із апеляційною скаргою апелянт зазначає на порушеннях судом першої інстанції норм процесуального права, а саме що судом було прийнято, розглянуто та задоволено позовну заяву, яка подана з порушенням вимог ЦПК України так як подана не безпосередньо ОСОБА_2 , а її представником. Скаржник вважає, що суд першої інстанції не встановив всі обставини справи та не з`ясував дійсні відносини між подружжям.

Перевіривши зазначені доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною першою статті 58 ЦПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представництво за своєю природою це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акту органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника.

Згідно частини першої статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

За змістом частини четвертої статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Згідно частини другої статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до частини сьомої статті 177 ЦПК України, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Судом встановлено, що позовна заява ОСОБА_2 про розірвання шлюбу підписана представником адвокатом Забуновим І.С..

До позовної заяви додано ордер адвоката Забунова І.С. на представництво інтересів ОСОБА_2 в якому зазначено про те, що повноваження адвоката не обмежуються.

Суд першої інстанції, встановивши, що до позовної заяви додано документи, які посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, представникові ОСОБА_2 адвокату Забунову І.С. надано всі процесуальні права та обов`язки визначені для позивача, дійшов обґрунтованого висновку про те, що представник позивача адвокат Забунов І.С. не мав встановлених законом процесуальних перешкод та обмежень для підписання та подання до суду позову про розірвання шлюбу від імені клієнта.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 липня 2021 року у справі № 607/10879/20.

Статтею 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

В ході розгляду справи з`ясовано, що позивачка категорично проти продовження шлюбних відносин з відповідачем, а саме зазначала, що з серпня 2023 року подружжя перестало спільно проживати, а шлюб має формальний характер. Також ОСОБА_2 повідомила, що відповідач регулярно бачиться з їх спільним сином, перешкод матір таким побаченням не чинить. Наголошує, що вирішальним для розірвання шлюбу стало застосування фізичного насильства з боку відповідача, що в подальшому є підставою для звернення до правоохоронних органів.

Судом встановлено, що в Малиновському районному суді м. Одеси слухається кримінальне провадження, в якому відповідач обвинувачується у вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України у зв`язку із завданням позивачці ОСОБА_2 тілесних ушкоджень.

Як зазначає позивачка, сам факт завдання тілесних ушкоджень з боку відповідача в присутності дитини переконав її у необхідності розірвати шлюб, жодні інші чинники не вплинули на її рішення, а про кризу в стосунках на фоні економічних проблем взагалі мова не йде. Аналогічні пояснення позивачка надавала в суді першої інстанції, де також вказувала про те, що факт завдання їй тілесних ушкоджень був не першим.

На думку ОСОБА_2 конфлікт між подружжям не є тимчасовим та таким, що можливо виправити завдяки психологічній допомозі, а її бажання розірвати шлюб є обдуманим та остаточним.

Частина 1 статті 55 СК України визначає, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Відповідно до частини 3 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. А згідно з частиною 4 примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Отже, за концепцією національного законодавства шлюб утворюється між чоловіком та жінкою за власним бажанням та за наявністю вільної згоди на проживання однією сім`єю та укладення шлюбу з відповідними юридичними наслідками.

Так, якщо один з подружжя вважає, що збереження шлюбу суперечить його інтересам, він має право звернутися до суду з відповідним позовом відповідно його обґрунтувавши та вказавши в зв`язку з якими саме життєвими обставинами він прийшов до такого висновку.

За змістом ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Пленум Верховного суду України в п.10 постанови від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

За обставинами даної справи позивач наполягала на розірванні шлюбу та при цьому наводив відповідні обґрунтування неможливості збереження шлюбу та підтримувала своє бажання розірвати шлюб. Відповідач не погоджувався з таким обґрунтуванням причини розірвання шлюбу. Враховуючи те, що сторона позивача категорично заперечувала проти збереження шлюбу, в тому числі, після спливу тривалого часу з моменту винесення судом першої інстанції рішення про розірвання шлюбу, в позивача позиція не змінилася та оскільки примушування до збереження шлюбних відносин заборонено законодавством та розцінюється як порушенням права дружини/чоловіка на особисту свободу та недоторканність, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суду на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання подружжю строк на примирення відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 18 вересня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк