Провадження № 2/638/2151/24
РІШЕННЯ

Іменем України

04 вересня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Щепіхіної В.В.,

за участю секретаря - Рєзніка І.П.,

розглянувши в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання правочину недійсним.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.02.2020 приєднався до умов та правил надання банківських послуг а АТ "Акцент-Банк" з метою укладення кредитного договору б/н та отримання кредитної картки. Підписуючи вказану анкету-заяву, позивач погодився, що підписани анкета-заява разом з умовами та правилами і тарифами, які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем кредитний договір. Позивач зазначає, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладання відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статтей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Також, позивач зазначає, що в анкеті-заяві від 21.02.2020 процентна ставка та строк дії кредитного договору не зазначені. Крім того, у цій заявці, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів, відсотків) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред?являючи вимоги про погашення кредиту, вимагає, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками користування кредитом та штраф, обгрунтовуючи право вимоги в пій частині, в тому числі, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за анкетою - заявою від 21.02.2020, посилається на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» та Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», як невід?ємної частини спірного договору. При цьому, не надаючи підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ «Акцент-Банк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження No 6-16цс15).

У такому випадку, також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим ПАТ «Акцент-Банк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (з 21.02.2020) до моменту пред`явлення вимоги до боржника, тобто, кредитор може посилатись на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для останнього.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані споживачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із споживачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані кредитором Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» та Тарифи користування кредитною карткою, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані позичальником, a Також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені у заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім. Отже, відсутні підстави вважати, сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

На підставі зазначеного просить суд визнати недійсним правочин з підписання анкети заяви між ОСОБА_1 та АТ "Акцент-Банк" з метою укладання кредитного договору №Б-Н та отримання кредитної картки.

13.12.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник відповідача - АТ "Акцент-Банк" Омельченко Є. В. надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Позивач в анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в А-банку підтвердив під розпис факт ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно ознайомлюватись зі змінами до них, викладеними на сайті банку. Крім того, позивач підписав заяву про відкриття поточного рахунку. Як вбачається з банківської виписки, боржник користувався кредитом, значить ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг в А-банку і погодився з ними, оскільки даний кредитних договір є договором офертою. Також, позивачем підписано паспорт продукту за допомогою електронного підпису, як і заяву на відкриття рахунку. Паспорт кредиту оформлено у відповідності до Додатку №1 до ЗУ "Про споживче кредитування", і сток кредиту зазначається у розділі №2 "Основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача" підрозділі "Строк кредитування" де зазначено строком кредитування 240 місяців. Розділ №7 паспорту "Інші важливі аспекти" підрозділ "Дата надання інформації" містить дату, до якої у відповідності з ст.643 ЦК України, кредитор повинен був отримати відповідь - згоду на дані умови кредитування (акцепт) від позичальника, і навіть якщо він її отримав із запізненням, то це має значення, якщо банк з цим погоджується.

На підставі зазначеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та стягнути з останнього на користь АТ "А-Банк" судові витрати на оплату правової допомоги у розмірі 5000,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав до суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача АТ «Акцент Банк» - адвокат Омельченко Є. В. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв про поважність своєї неявки чи про відкладення розгляду справи до суду не направив.

На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши доводи учасників процесу, викладені у письмових заявах по суті справи, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з пунктами 5, 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пунктів 5, 6 частини першої цієї статті свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Предметом спору у цій справі є вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину з пдписання анкети заяви між ОСОБА_1 та АТ "Акцент-Банк" з метою укладання кредитного договору б/н та отримання кредитної картки.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частиною 2 статті 16, частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Надаючи правову оцінку предмету позову, пред`явленого ОСОБА_1 до АТ "Акцент-Банк" та зібраним доказам, суд зазначає наступне.

Матеріали справи містять копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, яка підписана позивачем та відповідачем 21.02.2020. Відповідно до якої позивач погодився з тим, що дана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між сторонами договір про надання банківських послуг. Також, позивач підтвердив, що він ознайомлений з договором про надання банківських послуг до його укладання і згоден з його умовами.

Також, матеріали справи містять копію паспорту споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка", який підписаний позивачем простим електронним підписом шляхом підтвердження ОТП 7660 з номеру телефону НОМЕР_1 . Зазначений паспорт містить умови кредитування, а саме: розмір ліміту, строк кредитування, процентні ставки.

Відповідно до копії заяви про відкриття поточного рахунку, яка підписана позивачем простим електронним підписом, позивач виявив бажання відкрити поточний рахунок № НОМЕР_2 у UAH на ім`я ОСОБА_1 .

З досліджених та зазначених вище документів, судом встановлено, що позивач та відповідач є сторонами договору про надання бакнівських послуг, укладеного 21 лютого 2020 року шляхом підписання анкети-заяви та додатку до договору. Отже суд доходить висновку, що відповідач та позивач погодили істотні умови користування банківським рахунком, в тому числі і наданим банком кредитом в межах кредитного ліміту, розмір якого визначений у додатку до договору.

Заперечень з приводу факту особистого підписання ним вказаного договору чи клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для спростування цієї обставини, позивач не заявляв.

Як вбачається із виписки по рахунку станом на 19.01.2024 у позивача наявна заборгованість у сумі 27 914,91 грн..

Цивільний кодекс України у ст.ст 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частини 1 статті 627 ЦК України («Свобода договору») передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, позивач зазначає, що умови договору не відповідають вимогам ЗУ "Про захист прав споживачів", розмір процентів, що нараховані відповідачем, свідчить про недотримання принципів розумності та справедливості, закріплених положеннями Цивільного кодексу України.

З даного приводу, застосовуючи норми матеріального права, які існували на момент виникнення спірних відносин, суд зазначає наступне.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон №1734-VIII).

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в чинній редакції) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Так, згідно з ч.2 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.

Водночас, згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що перед укладенням кредитного договору йому не в повному обсязі надана інформація щодо усіх істотних умов, ціни договору, відсотків, плати за обслуговування кредиту, тощо.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не доведено, що встановлені у договорі положення, в тому числі щодо встановлення процентої ставки, мають наслідки істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Тобто, відсутні докази того, що відповідачем в порушення вимог ст.15 ЗУ "Про захист прав споживачів" не надана у доступному вигляді вся необхідна інформація, що забезпечувала можливість свідомого і компетентного вибору позивача до укладення договору про комплексне банківське обслуговування.

Водночас, судом достеменно встановлено, що позивач шляхом підписання підписання анкети заяви, паспорту споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка" підтвердив, що ознайомлений з умовами кредитування до підписання цієї заяви. Крім цього, позивач був ознайомлений у письмовій формі з умовами кредитування, зокрема із сумою кредиту, строком, на який кредит ним був одержаний, з умовами дії програми "Кредитна картка" , розміром процентної ставки тощо. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування та на підтвердження того, що оспорені ним умови договору є несправедливими.

Спірний кредитний договір від 21.02.2020 року було укладено сторонами у передбаченій законом формі. Зміст кредитного договору відповідає вимогам закону. Відповідачем при укладені спірного договору вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» виконано. Позивач у передбачений законом строк не відкликав свою згоду на укладення договору та отримання кредиту, а користувався коштами, які було надано у кредит, при цьому втрата можливості виконувати свої зобов`язання за договором через погіршення матеріального стану не може бути єдиною та достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим договір у повному обсязі, згідно зі статтею 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Таким чином, судом встановлено, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, а відтак, вимоги позивача про визнання недійсними кредитного договору не знайшли свого підтвердження.

З виписки по рахунку, яка міститься в матеріалах справи, також вбачається, що позивач користувався кредитними коштами банка, починаючи з 21.02.2020 та здійснював витрати, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (відсотків).

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 року у справі № 467/555/19.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що позивачем частково виконувався договір кредитування на протязі всього часу спірних правовідносин, під час існування яких позивач не відмовлявся від надання кредиту та частково сплачував суму заборгованості за наданим кредитом. Таким чином, доводи позивача про не одержання нею необхідної, доступної і своєчасної інформації, яка забезпечує їй можливість свідомого вибору у користуванні послугами банку спростовується матеріалами справи.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману (як на підставу нечесної пдприємницької діяльності, на яку посилається позивач) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Суд наголошує, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману. З умовами договору позивач погодився та підписав його. Договір між сторонами підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів кредитування і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладення договору та погодженням відповідачем на укладення такого договору. Ознак несправедливості в указаних умовах не вбачається. Позивач не надав також доказів, які б вказували на обставини, що могли перешкодити вчиненню правочину, зокрема: обставини, які відповідач приховав або про які замовчував, що призвели до обману і утворення дисбалансу прав та обов`язків сторін не на користь позивача; яка саме інформація була надана у незрозумілій формі позивачеві, адже позивач сплачувала тіло кредиту та відсотки за ним, що свідчить про те, що вона розуміла умови договору та виконувала його.

З огляду на наведене, беручи до уваги, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу позову, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача безпідставні та задоволенню не підлягають.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті які були понесені відповідачем, а саме витрат на правничу допомогу суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідних клопотань учасники справи не було заявлено.

Представник відповідача надає до суду копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копією ордера №1251198 та копію договору про надання правничої допомоги №2812-1/2023 від 28.12.2023 (надалі договір).

Відповідно до п.4.1 Договору гонорар авдката за загальне надання правової допомоги клієнту складає суму в розмірі 24 754,00 грн. Додатково за ведення кожної окремої справи клієнт сплачує "Гонорар успіху" відповідно до п.4.2.

Відповідно до п.4.2 Договору "Гонорар успіху" становить 5% від ціни позову, але не менше 3000,00 грн. та не більше 15 000,00 грн., по справах немайнового характеру "Гонорар успіху" становить 5000,00 грн..

Відповідно до п. 4.4. оплата "Гонорару успіху" проводиться після отримання відповідного судового рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, складність справи, приймаючи до уваги надані документі, які підтверджують понесені витрати, а також те, що строк на сплати відповідною стороною ще не сплинув на час вирішення питання про судові витрати, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 4, 5, 11-13, 81, 141, 265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 626-628, 638 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання правочину недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства "Акцент-Банк" (, адреса: м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11), витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий В. В. Щепіхіна