ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6338/24 Справа № 201/4540/23 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко О.О. про визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевої Т.В. з заявою про право на спадщину на 40/100 садиби, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою приватного нотаріуса ДМНО Румянцевої Т.В. від 31 січня 2023 року позивачці було відмовлено у оформленні спадщини, у зв`язку з неможливістю видати свідоцтво про право на спадщину за законом на частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку (ДЗК :03:218:0088), так як остання була відчужена 29 листопада 2021 року у цілому на користь ОСОБА_3 ..

Згідно сканованої копії з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватний нотаріус ДМНО Кравченко О.О. 29 листопада 2021 року посвідчив договір дарування за реєстровим № 3460, згідно умов якого, право на вказану земельну ділянку в цілому перейшло до ОСОБА_3 , але у Державному реєстрі третьою особою помилково зазначено підставу реєстрації права власності - договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 листопада 2021 року за реєстровим № 3460 (технічна помилка).

Таким чином, приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою Т.В. встановлені розбіжності між правовстановлювальними документами: Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку (серія ЯБ №878704 від 19 травня 2006 року) та договором дарування (купівлі-продажу) земельної ділянки від 29 листопада 2021 року стосовно належності земельної ділянки (ДЗК 210100000:03:218:0088) різним особам.

Згідно пункту 3 Договору дарування земельної ділянки ДЗК :03:218:0088), земельна ділянка, що дарується, належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19 червня 2018 року державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. за реєстровим №3-346.

Згідно сканованої копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2018 року за реєстровим №3-346 із Державного реєстру речових прав на рухоме майно ОСОБА_2 було передано частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку (ДЗК :03:218:0088), яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ЯБ №878704 від 19 травня 2006 року). При цьому, згідно п. 8 Договору дарувальник стверджує, що відчужуване рухоме майно належить йому на праві особистої приватної власності.

Позивачка вказує, що зазначеним прямо встановлена відсутність у дарувальника правоздатності на відчуження земельної ділянки без згоди співвласника, а, відповідно до цього, пряме порушення прав співвласника ОСОБА_4 на час здійснення правочину та порушення прав позивачки на цей час.

Оскільки розпорядження спільною земельною ділянкою було здійснено без згоди її покійного на теперішній час чоловіка ОСОБА_4 , оспорюваний договір дарування, відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України за відсутності як внутрішній волі так і вільного волевиявлення останнього, без дотримання встановленої законом форми (відсутність нотаріальної згоди на відчуження співвласника) та не спрямований на реальне настання правових наслідків (без продажу частини житлового будинку) є недійсним.

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати недійсним договір дарування (технічна помилка в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - договір купівлі-продажу), реєстраційний номер 3460 від 29 листопада 2021 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачка не є стороною договору дарування. Крім того, суд вказав, що позивачка не ставить питання про виправлення технічної помилки в реєстрі, в передбаченому законом порядку, шляхом звернення до реєстратора, суду, тоді як сам по собі лист нотаріуса не може слугувати підтвердження або спростуванням такої помилки в реєстрі без належного підтвердження або спростування в передбаченому законом порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на момент вчинення спірного правочину, її чоловік ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були співвласниками земельної ділянки, а тому остання не мала права розпоряджатися майном без згоди іншого співвласника. Крім того, апелянт вказує на неможливість оформлення спадщини, так як нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки земельна ділянка була відчужена на користь ОСОБА_3 ..

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ№878704, виданого 19 травня 2006 року, земельна ділянка, що розташована на території АДРЕСА_1 та має кадастровий номер:03:218:0088, загальною площею 0,0720 га, належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві сумісної власності, а згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 квітня 2005 року ОСОБА_4 належить 40/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 23,24 Т.1)

25 січня 2023 року, після смерті чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевої Т.В. з заявою про право на спадщину на 40/100 садиби, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевої Т.В. від 31 січня 2023 року позивачці було відмовлено у оформленні спадщини, у зв`язку з неможливістю видати свідоцтво про право на спадщину за законом на частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку (ДЗК :03:218:0088), так як остання була відчужена 29 листопада 2021 року в цілому на користь ОСОБА_3 (а.с. 16 Т.1).

Встановлено, що згідно копії з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко О.О. 29 листопада 2021 року посвідчив Договір дарування за реєстровим № 3460, згідно умов якого, право на вказану земельну ділянку в цілому перейшло до ОСОБА_3 , але у Державному реєстрі помилково зазначено підставу реєстрації права власності - договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 листопада 2021 року за реєстровим № 3460 (технічна помилка).

При цьому, з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою Т.В. встановлені розбіжності між правовстановлюючими документами: Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку (серія ЯБ №878704 від 19 травня 2006 року) та Договором дарування земельної ділянки від 29 листопада 2021 року стосовно належності земельної ділянки різним особам (а.с. 30-35 Т.1).

Згідно пункту 3 Договору дарування, земельна ділянка, що дарується, належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19 червня 2018 року державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. за реєстровим №3-346 (а.с. 18 Т.1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2018 року за реєстровим №3-346 із Державного реєстру речових прав на рухоме майно ОСОБА_2 було передано частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку, яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 19 травня 2006 року (а.с. 20 Т.1).

При цьому, згідно п. 8 Договору дарувальник стверджує, що відчужуване рухоме майно належить йому на праві особистої приватної власності.

Зазначеним прямо встановлена відсутність у дарувальника права на відчуження земельної ділянки без згоди іншого співвласника, що вказує на порушення прав співвласника ОСОБА_4 на час здійснення правочину та порушення прав позивачки на цей час.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не є стороною договору дарування, питання про виправлення технічної помилки в реєстрі, в передбаченому законом порядку, шляхом звернення до реєстратора, суду, не ставить, тоді як сам по собі лист нотаріуса не може слугувати підтвердження або спростуванням такої помилки в реєстрі без належного підтвердження або спростування в передбаченому законом порядку.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, так як вони суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Скасовуючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків.

Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи, шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Колегією суддів встановлено, що позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, так як оспорюваним договором дарування належна її чоловіку земельна ділянка була відчужена ОСОБА_2 без його згоди, як співвласника нерухомості.

Вказане свідчить про порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 ..

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) звернула увагу на те, що у процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки тощо) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець посилається саме на норму права, що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема, у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Керуючись вказаними нормами права, а також встановивши, що договір дарування земельної ділянки було вчинено без згоди співвласника ОСОБА_4 , а також те, що позивачка наразі позбавлена права оформити за собою право власності на спірну земельну ділянку, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки право власності є непорушним.

При цьому, з огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на те, що позивачка не є стороною договору та не ставить питання про виправлення технічної помилки в реєстрі в передбаченому законом порядку, шляхом звернення до реєстратора, суду, тоді як сам по собі лист нотаріуса не може слугувати підтвердження або спростуванням такої помилки в реєстрі без належного підтвердження або спростування в передбаченому законом порядку.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення, як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи, що позовні вимоги та апеляційна скарга були задоволені, відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір по 1342,00 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування (технічна помилка в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно договір купівлі-продажу), реєстраційний номер 3460 від 29 листопада 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 1342,00 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко