Провадження № 22-ц/4808/1028/24
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Баркова В.М., Томин О.О.

з участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сметаніков Андрій Васильович на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2024 року, в складі судді Бабій О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Національний банк України, про визнання недійсною відмови в оформленні права власності та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради, Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Національний банк України, про визнання недійсною відмови в оформленні права власності та зобов`язання вчинити дії.

Вимоги заяви мотивовано тим, що на підставі ордеру, виданого Крихівецькою сільською радою від 15 квітня 2008 року, позивач разом із своєю сім`єю вселився у квартиру АДРЕСА_1 . З метою подальшої приватизації займаної квартири, позивач та члени його сім`ї 14 липня 2023 року звернулись до відповідача у передбаченому законом порядку через центр надання адміністративних послуг Івано-Франківської міської ради з заявою про передання у власність позивачеві та членам його сім`ї займану ними квартиру. За результатом розгляду даної заяви, позивачеві було рекомендовано додатково долучити рішення Івано-Франківської міської ради про затвердження акту приймання-передачі у власність громади міста Івано-Франківська вище зазначеної квартири.

Після отриманої відповіді департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-франківської міської ради, позивач звернувся з листом до Національного Банку України, який є власником спірної квартири, у відповідь на який отримав лист від 05.09.2023 із повідомленням про те, що в структурі НБУ відсутній орган приватизації державного житла та що останній не заперечує проти передання у власність позивачеві та членам його сім`ї квартири у порядку, встановленому законом. Таким чином, враховуючи позицію відповідача, висловлену ним у відповіді на заяву позивача, подану 14 липня 2023 року, позицію НБУ, в чиєму оперативному віданні перебуває спірна квартира, а також те, що ордер на вселення сім`ї позивача було видано саме місцевим органом влади - Крихівецькою сільською радою за поданням власника житла, позивач вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

З урахуванням збільшених позовних вимог позивач просив визнати недійсною відмову Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради в оформленні права власності на квартиру, займану позивачем та членами його сім`ї, за АДРЕСА_1 ; зобов`язати Івано-Франківську міську раду в межах її повноважень оформити приймання-передачу спірної квартири у власність територіальної громади для забезпечення подальшої можливості приватизації даної квартири в установленому законом порядку; департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради оформити право спільної власності на спірну квартиру за адресою квартира АДРЕСА_1 на ім?я ОСОБА_1 та членів його сім`ї.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови в оформленні права власності та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

На дане рішення суду, адвокат Сметаніков А.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги представник апелянта зазначив, що суд першої інстанції підтвердив правильність дій позивача, який звернувся до належного органу приватизації державного житлового фонду в м. Івано-Франківську, однак дійшов хибного висновку щодо порядку здійснення такої передачі стосовно об`єктів житлового фонду.

Судом зазначено, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» прийняття рішень про передачу об`єктів права державної власності у комунальну власність, здійснюється, зокрема, за рішенням Кабінету Міністрів України щодо об`єктів, визначених у абзацах другому - п`ятому частини першої статті 2 цього Закону, а саме, щодо об`єктів житлового фонду. Однак, суд прийшов до хибного висновку, так як у ч. 1 ст. 2 Закону України «Про передачу об?єктів права державної та комунальної власності», об`єкти державного житлового фонду зазначені в абзаці 6, а не 5 ч. 1 ст. 2 цього закону, а тому висновок суду про передачу об`єкту житлового фонду з державної у комунальну власність за рішенням Кабінету Міністрів України суперечить даній нормі закону.

Суд першої інстанції в рішенні зазначив, що лише орган управління майном наділений повноваженнями здійснювати управління об`єктами державної власності та погоджувати передачу вказаного об`єкту державної власності в комунальну власність.

На думку представника позивача, незрозумілим є, який саме орган управління майном наділений повноваженнями здійснювати управління об`єктами державної власності та погоджувати передачу вказаного об`єкту державної власності в комунальну власність, адже, передача майна за рішенням КМУ не стосується об`єктів державного житлового фонду.

Суд першої інстанції не звернув уваги на норму ст.3 Закону України «Про передачу об?єктів права державної та комунальної власності», згідно якої «Ініціатива щодо передачі об?єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування". отже, законодавець не заперечує ініціативи з боку органу місцевого самоврядування щодо передачі об`єкта державної власності у комунальну, про що й зазначалося стороною позивача у остаточній редакції позовної заяви, якою було збільшено позовні вимоги.

Крім того, Національний Банк України, який є власником спірної квартири, не заперечує проти оформлення Департаментом інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради права власності в порядку приватизації квартири, яку на законних підставах займає позивач.

Посилання суду на положення про департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, не заслуговують на увагу, оскільки дане положення є актом місцевої влади, який має нижчу юридичну силу, порівняно з Конституцією та законами України.

Представник апелянта також зазначив, що розгляд заяви громадянина, в тому числі, про приватизацію житла, є адміністративною послугою. Порядок надання адміністративних послуг в Україні врегульовано відповідним Законом України «Про адміністративні послуги» ч.3 ст. 9 цього закону: «Забороняється вимагати від суб`єкта звернення для надання адміністративної послуги документи або інформацію, не передбачені законом».

Суд не надав при винесенні оскаржуваного рішення, належної оцінки діям суб`єкта надання адміністративної послуги за результатом розгляду заяви позивача, де такий суб`єкт «рекомендував» суб`єкту звернення надати рішення про передачу квартири у власність територіальної громади. Подання суб`єктом звернення - заявником відповідно до Закону України про приватизацію державного житлового фонду» до заяви такого рішення даним чином не передбачено, чим порушено суб`єктом надання адмінпослуги ч. 3 ст. 9 Закону «Про адміністративні послуги».

На підставі викладеного просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник Івано-Франківської міської ради Тарновська І.Я. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апеляційної скарги.

Зазначила, що спірна квартира, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.11.2007 року №136 двокімнатна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 69,0 кв. м., житловою площею 37,2 кв. м. є власністю держави в особі Кабінету Міністрів України і знаходиться в оперативному управлінні Національного банку України.

Рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад.

Отже, лише орган управління майном наділений повноваженнями здійснювати управління об`єктами державної власності та погоджувати передачу вказаного об`єкту державної власності в комунальну власність.

Ініціатором здійснення передачі квартири до комунальної власності за умови дотримання відповідної процедури може бути лише власник або особа, у повному господарському віданні або оперативному управлінні перебуває спірна нерухомість.

Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у Івано-Франківської міської ради повноважень на ініціювання питання про передачу спірної квартири до комунальної власності відповідно до положень Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», оскільки квартира АДРЕСА_1 належить Державі в особі Кабінету Міністрів України та перебуває в оперативному управлінні Національного банку України, та саме за ініціативи Національного банку України або Кабінету Міністрів України (власника майна) можуть прийматися рішення за згодою відповідних міських рад передачі згідно Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» та постанови Кабінету Міністрів України від 06.11.95 року №891 «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств.

Враховуючи викладене, представник зазначила, що здійснити передачу квартири до комунальної власності за відповідної процедури може лише власник майна. Скаржник не довів, у чому полягає порушення його прав та законних інтересів відповідачем Івано-Франківською міською радою.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого і вірного висновку, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права та позов є передчасним, зважаючи на те, що право позивача відповідачами не порушено, оскільки квартира перебуває у державній власності.

Представник департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради також скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Вважає вимоги скарги безпідставними та необґрунтованими.

Зазначив, що відповідно до інформаційної картки IK-24/02 від 09.11.2023 послуга «Виготовлення свідоцтва на право власності» є адміністративною послугою, яка надається Департаментом інфраструктури, житлової та комунальної політики міської ради, через центр надання адміністративних послуг.

Позивач звернувся до відповідача, як до органу приватизації, через центр надання адміністративних послуг із заявою щодо оформлення передачі в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність квартири АДРЕСА_3 .

Відповідач, як орган приватизації, дослідив подані позивачем документи та виявив, що вищезазначена квартира є власністю держави в особі Кабінету Міністрів України, в оперативному управлінні Національного банку України.

Оскільки зазначена квартира не зареєстрована у встановленому законом порядку за територіальною громадою, а зареєстроване право власності за державою в особі Кабінету Міністрів України є перешкодою для проведення приватизації, відповідач своїм листом рекомендував позивачу, долучити ним до поданого пакету документів рішення Івано-Франківської міської ради про передачу цього житлового приміщення з державної власності у комунальну власність міської територіальної громади та повторно звернутися до органу приватизації.

Зазначив, що відповідно до Положення про Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики міської ради міської ради є актом локального характеру, прийняте рішенням міської ради відповідно до законодавства. Положення є чинне, встановлює порядок діяльності юридичної особи, його права, завдання та повноваження, а відтак є обов`язковим до виконання суб`єктом правовідносин.

Івано-Франківською міською радою при прийнятті Положення про Департамент було визначено, що відповідач є уповноваженим органом виконавчого комітету міської ради, що здійснює приватизацію житлового фонду що є в комунальній власності територіальної громади, а тому у відповідача нема повноважень здійснювати приватизацію житлових об`єктів державної власності, які не передані у комунальну власність.

Тому, твердження апелянта в апеляційній скарзі, що Положення про Департамент є актом місцевої влади, який має нижчу юридичну силу, порівняно з Конституцією та законами України є абсолютно необґрунтованим, оскільки вищезазначені відповідачем норми законів підтверджують, що вчинені відповідачем дії були правомірні, з чим і погодився суд першої інстанції.

Представник заявника зазначив, що здійснити передачу квартири до комунальної власності за відповідної процедури може лише власник майна. Скаржник не довів, у чому полягає порушення його прав та законних інтересів.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник Івано-Франківської міської ради Тарновська І.Я. та представник Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради Бойчук І.І. заперечили доводи апеляційної скарги.

Представник Національного банку Україниу судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, що відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно ордеру № 0138, виданого виконавчим комітетом Крихівецької сільської ради від 15.04.2008 року, на підставі рішення Виконавчого комітету Крихівецької сільської ради від 25.03.2008 року, ОСОБА_1 разом із своєю сім`єю вселився у квартиру АДРЕСА_1 .

З 04.11.2008 року ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою.

Квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на підставі рішення виконавчого комітету від 27.11.2007 року перебуває у державній власності та належить Державі в особі Кабінету міністрів України, в оперативному управлінні Національного банку України.

З метою приватизації квартири, ОСОБА_1 та члени його сім`ї звернулися до органу приватизації, через Центр надання адміністративних послуг Івано-Франківської міської ради до Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, із заявою, вх.№771481 від 14.07.2023 року, про передачу у приватну власність займаної ними квартири.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 14.07.2023 року, Департартамент інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради повідомив заявника листом за підписом Першого заступника директора Департаменту О. Федоренка, що оскільки квартира АДРЕСА_1 належить Державі в особі Кабінету Міністрів України та перебуває в оперативному управлінні Національного банку України, необхідно додатково долучити рішення Івано-Франківської міської ради «Про затвердження акту приймання-передачі у власність громади міста Івано-Франківська» вищезазначеної квартири та повторно здати документи в Центр надання адміністративних послуг.

Після отриманої відповіді Департаменту, позивач звернувся з листом до Національного Банку України, який є власником спірної квартири, у відповідь на який отримав лист від 05.09.2023 із повідомленням про те, що в структурі НБУ відсутній орган приватизації державного житла та що останній не заперечує проти передання у власність позивачеві та членам його сім`ї квартири у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Порядок та підстави приватизації державного житлового фонду визначається Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та деталізується Положеннями «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення).

У пункті 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) визначено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до пунктів 1 та 3 статті 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Аналогічна норма міститься в пункті 13 Положення, у якому зазначено, що приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (орган приватизації).

У пункті 9 статті 8 Закону зазначено, що державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Згідно з частиною 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ухвалюючи рішення по суті заявлених вимог суд першої інстанції правильно зазначив про те, що відповідно до п. 1.1. Положення про Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, затвердженого рішення Івано-Франківської міської ради від 03.02.2023 р. № 16-33, Департамент є уповноваженим органом, що здійснює приватизацію житлового фонду, що є в комунальній власності міської територіальної громади у порядку, встановленому законодавством України.

Встановлено та не заперечується сторонами, що квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на підставі рішення виконавчого комітету від 27.11.2007 року перебуває у державній власності та належить Державі в особі Кабінету міністрів України, в оперативному управлінні Національного банку України.

Отже вказана квартира не перебуває в комунальній власності Івано-Франківської територіальної громади.

Відтак, Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, розглянувши поданий позивачем пакет документів для виготовлення свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , враховуючи те, що Департамент здійснює приватизацію житлового фонду, що є в комунальній власності міської територіальної громади, а квартира щодо приватизації якої звернувся позивач належить Державі в особі Кабінету міністрів України та перебуває в оперативному управлінні Національного банку України, рекомендував позивачу долучити до справи рішення Івано-Франківської міської ради «Про затвердження акту приймання передачі у власність громади міста Івано-Франківська» вказаної квартири та повторно їх здати в Центр надання адміністративних послуг.

Таким чином, відповідачем Департаментом інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської радифактично рішення про відмову в приватизації квартири не прийнято, натомість рекомендовано позивачу долучити рішення Івано-Франківської міської ради «Про затвердження акту приймання передачі у власність громади міста Івано-Франківська» вказаної квартири.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що зміст порушеного права ОСОБА_1 зводиться до того, що внаслідок неузгодженості дій Національного банку України та Івано-Франківської міської ради, спірна квартира не передана з державної у комунальну власність, а без такої передачі, орган місцевого самоврядування не може ухвалити рішення щодо приватизації квартири.

Тобто, безоплатна передача квартири позивачу залежить від ряду управлінських та юридично значимих дій, які стосуються безпосередньо відповідачів та третьої особи, в тому числі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є ефективним та є передчасним.

Колегія суддів зауважує також, що позивач не ставить питання про визнання неправомірними дій відповідачів щодо рекомендації йому долучити акт приймання передачі у власність громади міста Івано-Франківська квартири та щодо відмови в оформленні приймання-передачі спірної квартири у власність територіальної громади.

Необгрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги положення ст. 3 Закону України «Про передачу об?єктів права державної та комунальної власності», згідно якої ініціатива щодо передачі об?єктів права державної та комунальної власності може виходити у тому числі з боку органу місцевого самоврядування, оскільки встановлено, що рішення про відмову ОСОБА_1 щодо приватизації квартири не ухвалено, матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до Івано-Франківської міської ради щодо ініціювання питання про передачу квартири в комунальну власність і йому відмовлено у задоволенні такої заяви.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а фактично зводяться до незгоди з таким рішенням.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сметаніков Андрій Васильович залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2024 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.М. Барков

О.О. Томин