КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Малаховою Вірою Олексіївною, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про заборону вчинення дій

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила заборонити відповідачу вчиняти дії щодо користування квартирою АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_1 , до вирішення питання між сторонами про можливість спільного користування житлом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є співвласником спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2011.

Другим співвласником спірної квартири (1/2 частина) є ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія НМВ 024320, р.№ 3782, виданий 29.09.2020.

ОСОБА_1 з 2011 року постійно проживає та користується квартирою, повністю, одноособово, несе усі витрати на утримання житла, здійснила капітальний ремонт усього житлового приміщення. Окрім того, в квартирі зареєстровані та проживають її діти та онуки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ..

В свою чергу, відповідач, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом, поставила її до відома про те, що вона вселиться та буде проживати в квартирі та користуватися останньою на власний розсуд. При цьому, сторони не дійшли згоди про порядок користування квартирою, з позовом про виділення в натурі частки у праві спільної сумісної власності відповідач до суду не зверталась, розподіл особових рахунків за комунальні послуги не здійснений, окрім того, виділити частку в натурі кожному із сторін, відповідно до їх часток у праві спільної сумісної власності не видається можливим, оскільки житлові кімнати не є рівними.

Також зазначила, що відповідач, як особисто для неї, так і для членів її родини, є абсолютно чужою людиною. Спірна квартира складається з 2-х кімнат, в яких невелика площа, і ледь вистачає місця для малолітніх дітей, які зареєстровані та проживають разом з нею, спірна квартира є їх єдиним житлом.

Вказала, що має намір визначитися з ОСОБА_2 про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, але для цього потрібен чималий час, тому враховуючи інтереси малолітніх дітей, ОСОБА_2 слід заборонити вчиняти дії щодо користування спірною квартирою без згоди позивачки, оскільки це завдасть непоправної шкоди моральному стану дітей перш за все (а.с. 1-5).

У серпні 2021 року ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , у якій просила:

усунути перешкоди в користуванні житлом, шляхом вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 ;

встановити порядок користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , закріпивши за ОСОБА_2 право користування кімнатою площею 11,0 кв.м., за ОСОБА_1 право користування кімнатою площею 16,9 кв.м., приміщення коридору, кухні, вбиральні, ванни та лоджії залишити у загальному користуванні співвласників;

зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні кімнатою площею 11,0 кв.м. квартири АДРЕСА_1 та надати ключі від вхідних дверей вказаної квартири.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у жовтні та листопаді 2020 року ОСОБА_2 зверталась до ОСОБА_1 письмово із заявами, у яких повідомляла, що у неї відсутні ключі до спільної квартири, у зв`язку з чим вона не може належним чином користуватися своєю власністю. У вказаних заявах позивач просила відповідача надати комплект ключів від квартири, проте, вказані заяви повернулися позивачу без вручення відповідачем.

Не бажаючи домовитись про порядок користування квартирою та не отримуючи листи від позивача за зустрічним позовом, відповідач з метою вчинення перешкоди у користуванні спільним майном, у жовтні 2020 року відразу звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва (справа №752/20969/20) та до Ружинського районного суду Житомирської області з одним і тим самим позовом щодо заборони позивачу у користуванні квартирою, що аж ніяк не свідчить про бажання відповідача спільно домовитися про порядок володіння та користування майном.

Таким чином, враховуючи належні сторонам частки у праві власності на спірну квартиру, а також те, що сторони не можуть дійти згоди щодо користування квартирою, та ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 у користуванні квартирою, позивач за зустрічним позовом бажає в судовому порядку встановити порядок користування даною квартирою, закріпивши за нею право користування кімнатою площею 11,0 м2, за відповідачем право користування кімнатою площею 16,9 м2, приміщення коридору, кухні, вбиральні, ванни та лоджії залишити у загальному користуванні співвласників.

Також, враховуючи порушені права позивача за зустрічним позовом щодо її власності вважала за необхідним та з метою захисту прав ОСОБА_2 вселити позивача до квартири та зобов`язання відповідача не чинити перешкод (а.с. 59-73).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.02.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про заборону вчинення дій відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним задоволено частково.

Усунено перешкоди у користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_2 . Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , наступним чином:

- виділити співвласнику ОСОБА_1 в користування кімнату, житловою площею 16,9 м2 (в технічному плані квартири зазначена під АДРЕСА_3 );

- виділити співвласнику ОСОБА_2 в користування кімнату, житловою площею 11,0 м2 (в технічному плані квартири зазначена під АДРЕСА_4 );

- місцями загального користування визначити: коридор, площею 9,1 м2 (в технічному плані квартири зазначений під АДРЕСА_5 ), вбиральню, площею 1,3 м2 (в технічному плані квартири зазначений під № 5), ванну, площею 2,7 м2 (в технічному плані квартири зазначений під № 6), кухню, площею 7,1 м2 (в технічному плані квартири зазначений під АДРЕСА_6 ).

Зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 ключі від квартири АДРЕСА_2 . У задоволенні інших вимог зустрічного позову відмовлено (а.с. 148-164).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.04.2024 виправлено описку в рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 07.02.2024. Викладено вірно у резолютивній частині рішення «Зобов`язати ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 ключі від квартири АДРЕСА_2 », замість невірно зазначеного «Зобов`язати ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 ключі від квартири АДРЕСА_2 » (а.с. 172-173).

В апеляційні скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове по суті позовних вимог. Вказує, що для повного та всебічного розгляду справи, суд повинен був залучити орган опіки та піклування, як третю особу, де окрім інтересів ОСОБА_1 , справа торкається інтересів неповнолітніх дітей.

При вирішенні питання щодо усунення перешкод у користуванні житлом, суд першої інстанції не дослідив та не надав оцінку усім наявним у справі доказам, які не свідчать про створення ОСОБА_1 перешкоди ОСОБА_2 у користуванні спірним житлом.

Окрім зазначеного, апелянт не погоджується з розподілом судових витрат, який розраховано без урахування пропорційності задоволених позовних вимог (а.с. 182-189).

19.06.2024 ОСОБА_2 було подано відзив на апеляційну скаргу, у якому вказано, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідача щодо його задоволення (а відповідач саме й заперечує про задоволення зустрічного позову) свідчить про наявність таких перешкод, що спростовує доводи ОСОБА_1 у частині недоведення ОСОБА_2 своїх позовних вимог.

Тому, суд першої інстанції правильно встановив усі обставини справи та ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення (а.с. 238-239).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 підтримала подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_8 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (по 1/2 частині кожна) на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.01.2011, виданого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С., реєстровий номер 4-104, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.09.2020, виданого ПН КМНО Бурмакою І.П., реєстровий номер 3782, відповідно (а.с. 10-15, 65, 66).

Із технічного паспорту на квартиру вбачається, що станом на 03.08.2020 квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 49,3 м2 та складається із двох окремих ізольованих кімнат житловою площею 27,9 м2, у тому числі 1-а кімната 11,0 м2, 2-а кімната 16,9 м2, кухні площею 7,1 м2, вбиральні 1,3 м2, ванна 2,7 м2, коридору 9,1 м2, квартира містить лоджію 1,2 м2, висота приміщень 2,60 м2 (а.с. 71-73).

ОСОБА_2 12.10.2020 та 06.11.2020 письмово зверталась до ОСОБА_1 з питанням вирішення порядку користування спірною квартирою, проте, листи адресатом ОСОБА_1 не отримані (а.с. 67-71).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 319 ЦК Украйни, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Тобто, за загальним правилом ЦК передбачає, що саме після набуття права власності на майно власник може реалізовувати свої правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання таким майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК Украйни, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічні правила містить також ст. 405 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 м2 на одну особу.

Отже, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що має намір визначитись з відповідачем за первісним позовом щодо порядку володіння та користування спірним майном, що перебуває у їх спільній частковій власності, але для цього їй потрібен час для вжиття ряду дій, тому вона вважає, що задля надання їй необхідного часу, слід заборонити відповідачу за первісним позовом вчиняти дії щодо користування квартирою АДРЕСА_7 без її згоди, оскільки це завдасть непоправної шкоди моральному стану дітей, які проживають у цій квартирі, а тому обраний нею спосіб захисту спрямований на попередження можливого порушення, якого на момент подання позову немає, але у неї є підстави вважати, що дії відповідача за первісним позовом неминуче призведуть до порушення її прав.

Тобто, по суті, ініціювання даного спору фактично здійснене позивачем за первісним позовом не з метою захисту цивільних прав та інтересів, оскільки доказів порушення прав ОСОБА_1 матеріали справи не містять, а з метою недопущення вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру.

Зазначене підтверджується тим, що з моменту звернення до суду з даним позовом (жовтень 2020 року), ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження вчинення нею дій щодо вирішення питання з ОСОБА_2 про порядок володіння та користування майном, звернення до експерта задля проведення оцінки майна, та подальшого його поділу, враховуючи те, що частки права власності у сторін рівні, а площі кімнат не є рівними, як вирішувати питання щодо житлово-комунальних послуг.

Оскільки, правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, у зв`язку з чим таке право підлягає захисту.

У даному випадку, з огляду на те, що позивач за первісним позовом у позовній заяві жодним чином не обґрунтовує наявність порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи її інтересів, а за відсутності належного обґрунтування з наданням відповідних доказів та встановлення наявності порушеного права позивача за первісним позовом, незалежно від встановлених інших обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про заборону відповідачу за первісним позовом вчиняти дії щодо користування квартирою.

Посилання ОСОБА_1 на те, що під час розгляду даної справи суд першої інстанції мав залучити до участі орган опіки та піклування, оскільки щодо користування спірним майном співвласниками порушує права її дітей, є помилковим, оскільки законом визначено, що члени сім`ї власника можуть користуватися тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Тобто, з огляду на те, що право власності ОСОБА_2 на частину спірної квартири не оскаржене, тому її вселення не може порушувати права та інтереси дітей ОСОБА_1 .

Окрім того, нормами процесуального закону визначено, що звертаючись до суду з позовом, на позивача покладено обов`язок визначити коло осіб, які на думку позивача, порушують його права та законні інтереси, в той час як суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, лише у разі якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє (ч. 4 ст. 13 ЦПК України).

Щодо поданого зустрічного позову ОСОБА_2 .

Аналізуючи ст. 358 ЦК України можна дійти висновку про те, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися, відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. (Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18)).

Враховуючи баланс інтересів співвласників спірної квартири та осіб, які мають право користування квартирою, та за відсутності іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, при цьому не порушуючи порядку користування житлом прав когось із мешканців квартири, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення зустрічного позову в частині: усунення перешкоди у користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру, зобов`язання ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 ключі від неї, та встановити порядок її користування.

Крім того, сам по собі перехід права власності на частину спірного житлового приміщення до ОСОБА_2 , яка не є членом сім`ї ОСОБА_1 , не вплинуло на право останньої користуватися спірним нерухомим майном, тому порушене право ОСОБА_2 підлягає судовому захисту шляхом покладення на ОСОБА_1 обов`язку не чинити їй перешкод у користуванні квартирою та надати ключі від вхідних дверей та примусово вселити позивача ОСОБА_2 у спірне житло.

Також, у частині вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні кімнатою площею 11,0 м2 квартири АДРЕСА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав заявлену вимогу передчасною, як така, що спрямована на майбутнє.

Доводи ОСОБА_1 про те, що задовольняючи вимогу про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою, суд першої інстанції взяв до уваги лише листи-вимоги, які ОСОБА_1 отримано не було, та не дослідив і не надав оцінку усім наявним у справі доказам, які не свідчать про створення таких перешкод, спростовуються безпосереднім поданим позовом ОСОБА_1 , у якому ставиться питання щодо заборони ОСОБА_2 вчиняти дії, направлені на користування спірною квартирою. Тобто, ОСОБА_1 відверто зазначає про своє небажання добровільно надати ОСОБА_2 доступ до користування її законної частини спірної квартири.

З огляду на викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Посилання апелянта на непропорційність розподілу судових витрат задоволеним зустрічним позовним вимогам є безпідставним з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , у 2021 році, звертаючись до суду з зустрічним позовом, заявила 3 вимоги:

1) усунення перешкод у користуванні спірним нерухомим майном;

2) встановлення порядку користування спірним нерухомим майном;

3) зобов`язати не чинити перешкод у користуванні кімнатою та надати ключі (а.с. 64).

За заявлені вимоги нею було сплачено судовий збір у розмірі 2 724,00 грн (908,00 грн * 3), що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 27.08.2021 (а.с. 64 зв.).

З огляду на те, що третя вимога була частково задоволена, а поділ судового збору пропорційно задоволеній частці вимоги діючим законодавством не передбачено, тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір.

Щодо стягнення правничої допомоги у розмірі 25 000,00 грн, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Так, згідно положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Із матеріалів справи вбачається, що 17.03.2023 ОСОБА_2 було подано до суду заяву про розподіл судових витрат. До заяви було додано: копія договору № 219-01/21 про надання правничої допомоги від 15.01.2021, п. 4.1. якої визначено фіксований розмір витрат у розмірі 25 000,00 грн; копія квитанції від 15.01.2021 про сплату ОСОБА_2 25 000,00 грн, копія акту від 14.03.2023 на суму 25 000,00 грн. (а.с. 101-104).

Окрім зазначеного, до заяви було надано докази направлення її змісту та додатків ОСОБА_1 (а.с. 104а-104б).

Заперечень, або зауважень щодо заявленого розміру з боку ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

У постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що у розумінні положень ч. 5 ст. 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином, проведений судом першої інстанції розподіл судових витрат є законним та обґрунтованим, і підстав для його скасування або зміні апеляційний суд не вбачає.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні первісного позову, та часткове задоволення зустрічного позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Малаховою Вірою Олексіївною, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст виготовлено 17 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді