П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2024 року

м. Рівне

Справа № 556/423/23

Провадження № 22-ц/4815/148/24

Головуючий у Володимирецькому районному суді

Рівненської області: суддя Іванків О.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалено 01 червня 2023 року

в смт. Володимирець Вараського району Рівненської області

Повний текст рішення складено: 12 червня 2023 року.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача адвокат Полюхович Оксана Іванівна;

відповідача адвокат Волощук Петро Степанович;

за участі: сторін та їхніх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Волощука Петра Степановича на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 01 червня 2023 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною межовою спорудою,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною межовою спорудою.

Мотивуючи свої вимоги, посилалась на те, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0421, площею 0,0894 га, для ведення садівництва, розташованої на території Старорафалівської сільської ради Вараського району Рівненської області. Вказана земельна ділянка межує з земельною ділянкою ОСОБА_3 з кадастровим номером :04:001:0423. При цьому на межі цих земельних ділянок розташований спільний будинок та колодязь, які перебували у спільному користуванні між сусідами до набуття відповідачем права власності на її земельну ділянку. Вода з колодязя є єдиним джерелом постачання води для обслуговування земельної ділянки та використовувалась для вживання. Однак згодом відповідач та її чоловік почали створювати перешкоди позивачу в користуванні спільним колодязем. Так, між земельними ділянками сусіди встановили паркан з шиферу, чим перекрили доступ до колодязя. Хоча за попередньою домовленістю з відповідачем та її чоловіком вони не повинні були позбавляти позивача можливості користування майном, яке перебувала не межі двох земельних ділянок сторін. Стверджувала, що дії позивача щодо досудового вирішення спору також були безуспішними.

З наведених мотивів просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні колодязем, що знаходиться на спільній межі земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0421 та земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0423, шляхом демонтажу частини паркану, який розташований над цим колодязем та забезпечення безперешкодного доступу до води в колодязі й належного його використання (з можливістю встановлення над колодязем спільної кришки з ручкою, яка обертає механізм, необхідний для зручного черпання води).

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 01 червня 2023 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні колодязем, що знаходиться на спільній межі земельної ділянки за кадастровим номером :04:001:0421 та земельної ділянки за кадастровим номером :04:001:0423 шляхом демонтажу частини паркану, який розташований над цим колодязем та забезпечення безперешкодного доступу до води в колодязі й належного його використання (з можливістю встановлення над колодязем спільної кришки з ручкою, яка обертає механізм, необхідний для зручного черпання води).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені на сплату судового збору судові витрати в сумі 1073,60 гривень.

Суд першої інстанції дійшов такого висновку з огляду на те, що відповідач, встановивши паркан, створила позивачу перешкоди у користуванні спільним колодязем, який є єдиним джерелом постачання води для обслуговування її земельної ділянки.

На рішення суду представником ОСОБА_2 адвокатом Волощуком П.С. подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності встановлених судом обставин, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи її, зазначалось про те, що висновок суду про перебування спірного колодязя саме на межі земельних ділянок сторін суперечить самому досліджуваному доказу, з якого зроблено такий висновок, а саме топо-геодезичному плану земельної ділянки позивача, який нею долучався до позовної заяви. Так, якщо об`єктивно проаналізувавши топо-геодезичний план, то вбачається, що спірний колодязь розміщений виключно на земельній ділянці ОСОБА_2 . В свою чергу межі фактичного користування позивачем своєю земельною ділянкою відрізняються від зареєстрованих меж земельної ділянки, які містяться в системі державного земельного кадастру (далі ДЗК). У вказаному топо-геодезичному плані також позначено та відображено наявність похибки розташування поворотних точок земельної ділянки у співвідношенні з відомостями ДЗК. Така похибка фактичного користування призвела до зміни площі земельної ділянки позивача з 0,0894 га до 0,0889 га та є наслідком зміщення фактичного користування позивачем своєю земельною ділянкою і накладенням її на ділянку відповідача. Незважаючи на це, як паркан, так й колодязь, розміщений на земельній ділянці саме ОСОБА_2 , та не є межовими спорудами. Зважав заявник також на те, що задоволення позову призводить до безпідставного порушення майнових прав відповідача, руйнування належного їй майна, порушення цілісності паркану та додаткових витрат на його облаштування, що є непропорційним втручанням держави у право власності. За цих обставин слід дійти висновку про відсутність підстав для захисту прав позивача у обраний нею спосіб, адже негаторний позов пред`являється особою, якій чиняться перешкоди у користуванні виключно належним їй майном. Разом з тим небажання позивача використовувати колодязь в тому вигляді, в якому він існує на даний час, а також намір встановити люк з коловоротом, не може бути предметом судового захисту, а є наміром лише завдати шкоди майновим правам відповідача.

З викладених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

У поданому відзиві позивач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення районного суду без змін. Покликалась на те, що факт перебування спірного колодязя на межі земельних ділянок визнавався відповідачем у суді попередньої інстанції. Отже, в суді апеляційної інстанції повинні залишитись без уваги протилежні цьому твердження. Враховуючи визнання відповідачем вказаної обставини справи, позивачу не було потреби доводити таку обставину іншими додатковими доказами, наприклад, шляхом призначення певної судової експертизи.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано судом, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0421, площею 0,0894 га, цільове призначення: для ведення садівництва, яка розташована на території Старорафалівської сільської ради Вараського району Рівненської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 25.03.2010 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що засвідчено відповідним витягом від 21.11.2022.

Земельна ділянка ОСОБА_1 межує з земельною ділянкою ОСОБА_2 з кадастровим номером :04:001:0423. Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідною інформацією від 06.02.2023.

Спірні правовідносини виникли з того приводу, що на межах належних сторонам земельних ділянок перебуває водозабірна споруда - колодязь, однак позивач позбавлена права користування ним внаслідок перешкод, які створені відповідачем через встановлення паркану.

Як видно з наявних в матеріалах справи фотознімків, і це сторонами не заперечується, колодязь був обладнаний дахом із коловоротом та двома дверцятами, одні з яких із виходом на земельну ділянку відповідача, а інші - позивача. Згодом це оснащення демонтовано, а над бетонним кільцем колодязя, яке залишилося, та уздовж своєї земельної ділянки відповідачем зведено паркан.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма закону визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до частин першої, другої ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно зі ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Статтею 107 ЗК України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

За змістом статті 108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Щодо доводів заявника про те, що спірний колодязь не перебуває на спільній межі земельних ділянок сторін, то вони колегією суддів відхиляються.

Як правильно на це посилається позивач, між сторонами був узгоджений певний порядок спільного користування колодязем саме як межової споруди, проте викладені в апеляційній скарзі аргументи суперечать такій попередній поведінці відповідача.

Так, 12 жовтня 2022 року відповідач надала позивачу розписку, підтвердженою у суді попередньої інстанції, змістом якої вона визнавала, що колодязь є спільною спорудою і стоїть на спільній межі. При цьому ця водозабірна споруда залишається стояти на своєму місці без змін.

Оскільки позивач заінтересована у подальшому існуванні спільної межової споруди, то вона не могла бути змінена без її згоди.

Між тим, внаслідок демонтування даху колодязя із коловоротом та дверцятами спірний колодязь було змінено, що унеможливило його використання за попередньою домовленістю сторін.

Не зважаючи на те, що для переоцінки обставини, яка визнавалась відповідачем, тобто для встановлення місця розташування спірного колодязя, потрібні спеціальні знання у сфері іншій, аніж право, однак в порядку принципу змагальності цивільного судочинства відповідачем відповідних доказів не надано.

З приводу порушень норм процесуального права, то згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України вони можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо призвели призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання спору, відповідач не надав, а апеляційним судом здобуто не було.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Волощука Петра Степановича залишити без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 01 червня 2023 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 23.01.2024

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків