Дата документу 11.01.2024 Справа № 335/4107/15
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/4107/15 Головуючий у 1-й інстанції: Соболєва І.П.
Пр. №22-ц/807/406/24 Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

про залишення апеляційної скарги без руху

11 січня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участі у цій справі, з підстав вирішення судом питання про її права та обов`язки, в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2018 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року у справі за позовомПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК» (надалі ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК»), правонаступником якого є ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2018 року (т.с. 3 а.с. 159-162) відмовлено у задоволенні позову ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК», правонаступником якого є ОСОБА_3 , виходячи з такого.

19.04.2012 між ОСОБА_4 та ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК» укладено кредитний договір № 557-190412 із змінами до нього, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 700000,00 грн.

08.04.2013 між ОСОБА_4 та ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК» укладено договір про реструктуризацію кредитного договору від, згідно з умовами якого, кредит зменшено до розміру 641200,00 грн. з процентною ставкою 25% річних (п. 1.1) до 10.04.2014, а з 11.04.2014 з процентною ставкою 50% до дня фактичного погашення позикової (основної) заборгованості (підпункт «б» п. 3.1.). Також позичальник зобовязався сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 0,25% від фактичної суми заборгованості (п. 1.2). Кредит надавався на строк з 19.04.2012 по 10.04.2014 р. (п.1.1).

У відповідності до умов кредитного договору позичальник зобов`язався повернути фактично отриманий кредит та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами, також пені у порядку, розмірах, строках та у випадках, передбачених кредитним договором (п. 3).

Пунктом 6.1. кредитного договору передбачено право банку достроково вимагати погашення заборгованості позичальником за кредитом, у випадку не виконання умов договору.

Згідно із п. 7.2. кредитного договору за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення, вказана пеня сплачується у разі порушення позичальником термінів платежів передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитом.

19.04.2012 між позивачем та відповідачем в забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору № 557-190412 від 19.04.2012, укладеного з іпотекодавцем, а також усіх додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору» укладено договір іпотеки № 966-190412/І.

Пунктом 1.3. договору іпотеки передбачено, що предметом іпотеки за вказаним договором є: квартира АДРЕСА_1 , та належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири № КМБ/01/09 посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришиною Варварою Іванівною 27.02.2009 за реєстровим № 268, право власності зареєстрованого в ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу №43469 в книзі 309, реєстраційний номер 25308235.

Відповідно до пункту 1.4. договору іпотеки за домовленістю сторін станом на дату укладання цього договору загальна заставна вартість предмету іпотеки складає 1385190,00 грн.

Згідно з пунктом 3.1.2. договору іпотеки передбачає у випадку невиконання або часткового невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором або боржником за кредитним договором (в тому числі і по сплаті будь-яких платежів, які повинні бути здійснені відповідно до кредитного договору), або будь-яким з кредитних договорів окремо, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки».

Пунктом 5.2. договору іпотеки встановлено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів; або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій).

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору несплати наявної кредитної заборгованості позивач 12.08.2014 на адресу відповідача направив вимогу № 2372-6.1-20 про сплату заборгованості, що підтверджує фіскальний чек та реєстр відправлень кореспонденції.

Станом на час розгляду справи відповідач заборгованість за кредитним договором № 557-190412 від 19.04.2012 стягнуту відповідно до постанови Апеляційного суду Запорізької області від 15.10.2015 року по справі №335/9238/14-ц в сумі 1 049 093,11 грн. сплатив на рахунок Позивача у повному обсязі. Відповідно до постанови Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя від 07.09.2016 р. ВП № 49477977 закінчено виконавче провадження № 49477977 з примусового виконання виконавчого листа від 22.10.2015 по справі № 335/9238/14 щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Європейський газовий банк» заборгованості у розмірі 1 049 093,11 грн. відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» закріплено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно із ч.ч. 1 та 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України закріплено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Щодо суми заборгованості у розмірі 1308811,44 грн. зазначеної у заяві про уточнення позовних вимог від 17.11.2016, позивачем стягуються за кредитним договором № 557-190412 від 19.04.2012 прострочена заборгованість за процентами за кредитом 667383,86 грн., прострочена заборгованість по комісії за кредитом 39996,02 грн., пеня за прострочений кредит, проценти, комісію 601431,56 грн.

Вирішуючи правомірність нарахування суми у розмірі 1 308 811,44 грн. за період з 31.08.2015 по 30.08.2016, суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 17.11.2014 р. №725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.11.2014 р. №121 про початок процедури ліквідації ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК».

Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Структура банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначені Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Згідно з вимогами ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк, це - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Юридична особа, яка має намір здійснювати банківську діяльність, зобов`язана протягом року з дня державної реєстрації подати Національному банку України в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України, документи для отримання банківської ліцензії (ст. 19 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Відповідно до статті 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банківська ліцензія, це - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

До банківських послуг, зокрема належать розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ, зокрема, належать банки; фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ч.1 ст. 3 вказаного Закону, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Пунктом 6 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює зокрема повноваження органів управління банку.

Відповідно до ч. 9 ст. 17 Закону України "Про банки і банківську діяльність", забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних правових норм, суд першої інстанції погодився із ствердженням відповідача, що з моменту відкликання банківської ліцензії та початку ліквідації ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК» фактично втратив статус банкрута фінансової установи в цілому, його банківська діяльність припинилася, в зв`язку з чим, втратив право на надання банківських та будь-яких інших фінансових послуг, зокрема щодо кредитування фізичних осіб та відповідне нарахування відсотків по кредитам.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК» щодо нарахування процентів, комісії та пені за кредитним договором з моменту відкликання банківської ліцензії (з 17.11.2014) суперечать вимогам законодавства.

Враховуючи те, що ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК» в силу вимог законодавства України не мав права нараховувати проценти, комісію та пеню, отже в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції відмовив.

Однією з засад судочинства, регламентованих ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ст. 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року (головуючий суддя Маловічко С.В. та судді Гончар М.С. та Кочеткова І.В. - т.с. 3 а.с. 249-253) апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково; рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2018 року у цій справі скасовано; позов ОСОБА_3 задоволено частково; в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 як правонаступником ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК» за кредитним договором № 557-190412 від 19 квітня 2012р. звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № КМК/01/09, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Журавльовим Д.В. 27 лютого 2009р. за реєстровим № 268; за рахунок предмета іпотеки задоволено вимоги ОСОБА_3 щодо заборгованості за кредитним договором № 557-190412 від 19 квітня 2012р. в розмірі 1268815,42 грн., в тому числі: заборгованості по відсоткам в сумі 667383, 86 грн., по пені в сумі 601431,56 грн.; встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки квартири АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4 , шляхом продажу з публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, яка встановлена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підстав оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 8855,84 грн. В задоволенні решти позову відмовлено.

Оскільки, суд апеляційної інстанції виходив із того, що правові наслідки введення процедури ліквідації банку визначені в статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої з дня початку процедури ліквідації банку:

1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку;

2) банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;

3) строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав;

4-1) нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Таким чином, частиною 2 вказаної норми спеціального закону чітко визначено, що у випадку відкликання банківської ліцензії банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій, що не вказує на припинення існуючих та чинних зобов`язань перед банком у боржників зі сплати процентів за користування кредитними коштами.

За змістом пункту 4-1 ч. 2 статті 46 вказаного закону нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Проте, у кредитному договорі № 557-190412 від 19.04.2012р. відсутня домовленість між сторонами щодо припинення нарахування відсотків та неустойки після введення тимчасової адміністрації або процедури ліквідації банку.

Вказані висновки узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 27.11.2018р. у справі № 913/67/17, від 14.11.2018р. у справі № 903/6/18, від 07.11.2018р. у справі № 910/23454/17, від 30.10.2018р. у справі № 910/455/17.

У вказаних постановах Верховного Суду, крім наведеного вище обґрунтування, зазначається також, що статтею 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», навпаки, визначено, що припинення нарахування відсотків, неустойки та застосування інших санкцій відбувається за всіма видами заборгованості банку перед третіми особами, і не стосується заборгованості третіх осіб перед банком.

Враховуючи викладене, колегія вважає, що у зв`язку з прийняттям постанови Правлінням Національного банку України від 17.11.2014 р. № 725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК», боржник ОСОБА_4 не звільняється від сплати нарахованих процентів та неустойки.

Щодо можливості нарахування процентів за користування кредитними коштами після спливу строку кредитування, який визначений у кредитному договорі № 557-190412 від 19.04.2012р. до 10.04.2014р., встановлено наступне.

У пункті 3.1 вказаного договору сторонами узгоджено, що позичальник сплачує проценти за користування кредитними коштами у валюті кредиту згідно процентних ставок: а) 25 % річних за період з дати укладення до дати повернення, визначеної у п. 1.1 (до 10.04.2014р.); б) 50 % річних за період з 11 квітня 2014р. до дня фактичного погашення позикової (основної) заборгованості ( Т. 1 а.с. 6-7).

Отже, сторони визначили договором такі умови, що нарахування процентів як плата за користування кредитними коштами відбувається і після закінчення строку кредитування та за іншою ( підвищеною) ставкою до дня фактичного погашення кредиту.

Також не суперечить умовам договору та чинному законодавству нарахування пені на своєчасну сплату кредиту та вже нарахованих, але не сплачених відсотків.

А відтак, банк за цими правовідносинами мав право нараховувати як відсотки, так і пеню після спливу строку кредитування, що випливає з умов кредитного договору, які не суперечать положенням ст.ст. 625, 1048, 1050 ЦК України.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Але у договорі у цій справі інший розмір процентів чітко визначено після закінчення строку кредитування і до дня повернення кредиту, та договір в цій частині недійсним не визнано.

Банком проценти нараховувались за весь період до фактичної сплати стягнутої іншим судовим рішення суми кредиту - до 31.08.2016р., починаючи з дати, станом на яку були нараховані проценти у тій справі - з 31.08.2014р., що слідує із наданого розрахунку ( Т. 2 а.с. 211-212). Тобто за подальший період, який тривав після ухвалення рішення про стягнення заборгованості до дати внесення платежу на її погашення.

З табличного розрахунку вбачається, що за вказаний період нараховано позичальнику процентів на заборгованість за кредитом у розмірі 641 200 грн. за ставкою 50 % в сумі 641 567,12 грн., яка має бути стягнута з боржника.

Відповідно до п. 7.2 кредитного договору за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення, Вказана пеня сплачується у разі порушення позичальником термінів платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитом.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає в тому, що вона нараховується з першого дня прострочення і доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання не обмежується. Її розмір збільшується в залежності від тривалості порушення зобов`язання. Тобто вона може нараховуватись на суму неналежного виконаного або невиконаного грошового зобов`язання протягом всього періоду прострочення, якщо інше не зазначено у законі чи договорі.

У постанові від 04 липня 2018р. у справі № 310/11534/13-ц Верховний Суд виклав саме такі правові висновки.

Тому пеня банком боржнику ОСОБА_4 нарахована правомірно відповідно до умов кредитного договору за прострочення у сплаті кредиту та відсотків, а також лише в межах 1 року з 31.08.2015р. по 31.08.2016р. ( нагадаємо з цим позовом банк звернувся до суду 05.05.2015р.)., та сума пені складає 601 431.56 грн.

Що стосується комісії, яка передбачена п. 1.2 кредитного договору у розмірі 0,25 % від фактичної суми заборгованості щомісячно, то вона передбачена за обслуговування кредитної заборгованості на період дії договору, але оскільки термін кредитування закінчився 10.04.2014р., комісія поза межами цієї дати нараховуватись не може.

Отже, обґрунтованою заборгованістю ОСОБА_4 станом на час вирішення спору є відсотки за період з 31.08.2014р. по 31.08.2016р. в сумі 641 567,12 грн. та пеня за період з 31.08.2015р. по 31.08.2016р. в сумі 601 431,56 грн.

Саме такий розмір заборгованості за відсотками та пенею і був придбаний у банку ОСОБА_3 за договором № 06/07 від 06 липня 2018р. про відступлення права вимоги, про що зазначено у Реєстрі договорів, права вимоги за яким відступаються за: кредитним договором № 557-190412 від 19.04.2012р.; договором іпотеки № 966-1904121, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Гришиною В.І.

Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки № 966-1604121 від 19.04.2012р. між ПАТ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ ГАЗОВИЙ БАНК» та ОСОБА_3 посвідчений нотаріально, а відомості про ОСОБА_3 як іпотекодержателя внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказував, що заборгованості перед банком у нього не мається, на що, зокрема, на його думку, вказує скріншот з Витягом із кредитної історії за кредитним договором № 557-190412 від 19 квітня 2012р., у якому зазначено, що кредитна справа закрита.

Але подальші відомості цього скріншоту вказують підстави її закриття цесія кредиту третій особі, а не відсутність кредитної заборгованості.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі рішення суду.

При цьому, основними зобов`язаннями є сплата кредиту та процентів, а неустойка додатковим до основного.

Отже, в структуру визначеної до стягнення у цій справі заборгованості входить як заборгованість за основним зобов`язанням, так і за додатковим.

Згідно з пп. 3.1.2, 3.1.3 іпотечного договору, іпотекодержатель у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором або боржником за кредитним договором має право звернути стягнення на предмет іпотеки та за його рахунок задовольнити свої вимоги.

Відповідно до ч. 2 статті 39 ЗУ «Про іпотеку», разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Оскільки підстави для звернення стягнення настали, на що вказує наявність заборгованості в загальній сумі 1 268 815,42 грн., позичальнику банком 12.08.2014р. вже спрямовувалась письмова вимога про погашення боргу із попередженням про звернення стягнення на іпотечне майно, позичальник з травня 2015р. знав про заявлені до нього позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, але борг добровільно не погашав та в подальшому рішення суду виконав лише через 10 місяців після набрання ним чинності, що не припинило правовідносин з нарахування відсотків та пені за умовами цього кредитного договору (про це зазначено вище), то колегія вважає необхідним звернути стягнення на іпотечне майно з метою погашення вказаної заборгованості, застосувавши процедуру продажу предмета іпотеки з публічних торгів, із визначенням початкової вартості предмета іпотеки на стадії виконавчого провадження.

Зважаючи на все вищенаведене, апеляційний суд визнав апеляційну скаргу частково обґрунтованою, тому у відповідності до положень п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України її слід частково задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 , як правонаступника банку у цій справі.

Відповідно вимог ст. 141 ЦПК України, скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи нове рішення про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Так, ОСОБА_3 сплачено за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 5481,00 грн., та банком протягом розгляду справи сплачено судовий збір на загальну суму 3654,00 грн. Позов пред`явлено на суму 1308811,44 грн., задоволено на суму 1 268815,42 грн., тому судовий збір, який належить до компенсації позивачеві за рахунок відповідача становить: 9135 х 128 815,42 : 1 308811,44 грн. = 8855,84 грн.

Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (т.с. 4 а.с. 70-76) касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення; постанову Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року залишено без змін; поновлено виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції від 18 грудня 2018 року в мотивувальній частині і вищезазначеною постановою апеляційного суду від 20 березня 2019 року у цій справі, 28 грудня 2023 року ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у цій справі, але з підстав, що суд вирішив питання про її права та обов`язки цим рішенням, в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу безпосередньо до апеляційного суду (вх. № 17654 від 28.12.2023 року), в якій просила змінити мотивувальну частину рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2018 року у цій справі, виклавши підстави відмови у позові, наведені у цій апеляційній скарзі, скасувати у цій справі постанову Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року, судові витрати покласти на позивача.

В автоматизованому порядку 28 грудня 2023 року для розгляду цієї апеляційної скарги визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С.

Ухвалою апеляційного суду від 29 грудня 2023 року вказану справу витребувано у суду першої інстанції. 10 січня 2024 року вищезазначена справа надійшла до апеляційного суду.

В силу вимог ст. 370 ч. 1 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Згідно зі ст. 358 ч. 2 п. 1 незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Дослідивши матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку, що вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід залишити без руху з таких підстав.

Право на апеляційне оскарження судового рішення напряму залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання апляційної скарги.

Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги стороною апелянта зазначено, що копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції отримано вперше представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 27.12.2023 року, що не спростовується матеріалами цієї справи (т.с. 5 а.с. 213).

Однак, апеляційним судом встановлено, що ще 16 грудня 2020 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій заявник просила суд забезпечити позов (який у подальшому був поданий 24.12.2020 року до зазначеного суду) ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя шляхом зупинення реалізації на електронних торгах ДП «СЕТАМ» квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та шляхом накладення арешту на майно квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та заборони будь-яким особам вчиняти дії спрямовані на відчуження нерухомого майна у будь-який спосіб, а також на реєстрацію права власності на дане нерухоме майно.

У мотивувальній частині вищезазначеної заяви ОСОБА_1 зазначала: «за час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 11.12.2019 приватним виконавцем … відкрито виконавче провадження № 60865751 з примусового виконання виконавчого листа № 335/4107/15-ц, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, в якому зазначено, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 557-190-412 від 19.04.2012 звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_3 та належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № КМК/01/09 … 02.11.2020 приватним виконавцем Шавлуковою З.А. було передано вищезазначену квартиру на реалізацію до ДП «СЕТАМ». Проведення торгів призначено на 04.01.2021».

Враховуючи вищезазначене, апеляційним судом встановлено, що апелянту ОСОБА_1 , яка вважає, що судом першої інстанції вирішено питання про її права та обов`язки, було достовірно відомо про наявність вищезазначених оскаржуваних рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2018 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року у цій справі щедо 16 грудня 2020 року, коли нею було подано вищезазначену заяву про забезпечення позову до подачі її позову до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, у справі ЄУН 335/10706/20, реалізацію вищезазначеної квартири (предмету іпотеки) на примусове виконання яких вона і просила зупинити у своїй вищезазначеній заяві.

Оскільки, сам лише факт подання апеляційної скарги після спливу 3 років особою, не залученою до участі у справі, за відсутності інших підстав пропуску строку на апеляційне оскарження, зважаючи на дати ухвалення оскаржуваного рішення (2018 рік) і оскаржуваної постанови (2019 рік, яка набрала законної сили з дня її прийняття і залишена в силі постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року), не може вважатися беззаперечною підставою для поновлення процесуального строку, передбаченого на апеляційне оскарження, що узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 2-2656/2006 (провадження № 61-13532св19), який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Згідно зі ст. 44 ч. 1 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, ОСОБА_1 на свій власний розсуд з 16.12.2020 року і до 28.12.2023 року, тобто понад 3 (три) роки не зверталась до апеляційного суду із вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі з суб`єктивних причин.

Згідно зі ст. 354 ч. 2 п. 1, ч. 3 учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги не заявила клопотання про поновлення пропущеного строку.

Згідно зі ст. 357 ч. 3 апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку … При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

За таких підстав апеляційна скарга ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без руху.

Керуючись правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року по справі №263/4637/18, який оприлюднено 22 квітня 2021 року, та який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, ст. 358 ч. 2 п. 1, ст. 370 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2018 року і постанову Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2019 року у цій справі залишити без руху.

Надати стороні апелянта строк десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для надання суду апеляційної інстанції заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції і постанови апеляційного суду у цій справі із зазначенням поважних причин для поновлення строку на подачу вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, попередивши, що у випадку невиконання зазначених вимог до апеляційної скарги будуть застосовані правила ст. ст. 357 - 358 ЦПК України.

Ухвала оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.