Справа № 348/1835/24
Провадження № 2-з/354/8/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Яремче

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Єрмак Н.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди завданої ДТП,-

встановив:

В провадженні суду перебуває вказана цивільна справа.

Ухвалою суду провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить постановити ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, а саме на об`єкт нежилої нерухомості автомийку з СТО та магазином (Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 226.4, Опис: Автомийка з СТО та магазином літ."А-І" Адреса: АДРЕСА_1 .), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 45, що належить ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та оголосити заборону будь - яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити реєстрацію та перереєстрацію майнових прав на зазначене майно, здійснювати його відчуження, продаж, обмін. В обґрунтування заяви посилається на великий розмір заподіяної шкоди та невідшкодування відповідачем шкоди в добровільному порядку, який просить стягнути у позовній заяві.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, дослідивши матеріали справи в межах заявленої заяви, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно.

Пунктом 4 пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зважаючи на викладене, у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Зі змісту поданої заяви не вбачається реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову: жодного документального підтвердження та інформації стосовно того, що відповідачем здійснюються дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (як-то реалізація майна чи підготовка до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем; укладання договорів поруки чи застави за наявності невиконаного зобов`язання тощо).

Сам по собі факт не виконання відповідачем вимог позивача у добровільному порядку та сума позовних вимог не є підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21).

Тобто, заходи забезпечення позову за вимогами майнового характеру застосовуються в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на ту особу, яка заявляє відповідне клопотання. Отже, за загальним правилом, заявник зобов`язаний довести наявність підстав для забезпечення позову, надавши відповідні докази.

Однак, посилаючись на невідшкодування відповідачем заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди збитків у добровільному порядку, заявником не надано суду жодних обґрунтованих доводів, що відповідач має намір чи вчиняє будь-які дії спрямовані на відчуження майна, без якого виконання рішення суду у майбутньому буде неможливе.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, враховуючи наведене, беручи до уваги обґрунтування заяви про забезпечення позову, зважаючи на відсутність фактів, які б вказували на існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, суд не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.149, 150,153 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні заяви про забезпечення позову - відмовити.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Н. В. Єрмак