ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 вересня 2024 року

м. Харків

справа № 639/1487/24

провадження № 22-ц/818/2811/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Гребенюк Олени Олегівни на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 квітня 2024 року, постановлене під головуванням судді Марченка В.В., -

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 30 квітня 2024 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24.06.2015 року у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 348 - розірвано. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Гребенюк Олена Олегівна просить скасувати рішення суду по справі та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, які не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджені належними доказами. При вирішенні даного спору суд повинен виходити не тільки із заявлених позовних вимог, але і враховувати в сукупності всіх правовідносини, які склалися між сторонами, майнові та немайнові права та обов`язки кожної із сторін. Зазначає, що судом позбавлено його можливості приймати участь у судових засіданнях, оскільки він не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Суд першої інстанції позбавив його можливості надавати докази та клопотання по справі, чим фактично позбавив апелянта права подати клопотання про надання строку на примирення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подружні відносини між сторонами припинились, подальше сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 24.06.2015 року у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 348, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 від 05.01.2024 року(а.с.8).

Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, проживають вони окремо, спільне господарство не ведуть.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Як на підставу позовних вимог, позивачка посилалася на те, що 24.06.2015 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 348. Причиною для розірвання шлюбу стало те, що між подружжям відсутнє взаєморозуміння, так як вони мають різні характери та погляди на життя та на розв`язання сімейних та побутових проблем. Внаслідок цього сторони втратили один до одного почуття поваги та кохання. Шлюбно-сімейні відносини між ними припинені Примирення між ними неможливе, оскільки суперечить їх особистим інтересам, тому просила суд, розірвати шлюб укладений з відповідачем.

Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що розглядаючи справу судом першої інстанції не було надано строк на примирення з позивачкою, не спростовують висновки суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Відповідно до ст. 111 Сімейного Кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Зазначений правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2024 року було задоволено клопотання відповідача про надання строку для примирення сторін. Протягом встановленого строку сторони не примирились. Відповідної заяви суду не надавали.

Таким чином вжиті судом апеляційної інстанції заходи не призвели до примирення сторін.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а також враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Жодного доказу на підтвердження наявності між сторонами подружніх відносин відповідачем суду не надано.

Висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Щодо посилання апелянта на неналежне повідомлення його про розгляд справи, судова колегія зазначає наступне.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.03.2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

Конверт з копією ухвали та позовною заявою, направлений на адресу відповідача ОСОБА_2 було повернуто до суду з відміткою Укрпошти про причини повернення «за закінченням терміну зберігання». Судову повістку з викликом в судове засідання призначене на 30.04.2024 року було повернуто до суду з відміткою Укрпошти про причини повернення «адресат відсутній»(а. с. 32-35).

Про час та місце розгляду справи судові повістки, направлялись відповідачеві за адресою зазначеною самим ОСОБА_2 , як в заяві про перегляд заочного рішення так і в апеляційній скарзі, які повернулись із зазначенням про відсутність адресату. Що відповідно до вимог процесуального закону є належним повідомленням.

Тому суд першої інстанції мав підстави для розгляду справи за відсутності відповідача.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гребенюк Олени Олегівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повне судове рішення складено 18.09.2024 року