Справа № 308/9899/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі судового засідання Майор Ю.В.,

за участі :

представника позивача Ужгородської окружної прокуратури - Романець О.

представника відповідача Ужгородської міської ради Беляков А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород за правилами загального позовного провадження матеріали цивільної справи за позовом Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування в частині рішення, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

Керівник Ужгородської місцевої прокуратури (місце знаходження : 88000, м. Ужгород, вул. Небесної Сотні, 6) правонаступником якого є Ужгородська окружна прокуратура звернувся до Ужгородської міської ради (місце знаходження: 88000, м. Ужгород, пл. Поштова, 3), ОСОБА_1 (місце реєстрації : АДРЕСА_1 ) про скасування пункту 2.113 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за №1507, пункту 1.51 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882, скасування запису державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Позов обґрунтовує тим, що Рішенням 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 № 1507 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0, 0950 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 .

Рішенням 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11. 2015 року за № 1882 вказаній особі затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку площею 0, 0950 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що вказані рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим такі підлягають визнанню незаконними з наступних підстав.

Зокрема, позивач вказує на те, що за генеральним планом міста Ужгорода оспорювана земельна ділянка відносилась до земель багатоквартирної забудови і тому прийняття рішення Ужгородською міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку прийнято всупереч вимогам ст. ст. 20, 39 ЗК України та ст. 25 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Рішення про затвердження проекту землеустрою оспорюваної земельної ділянки також не відповідає вимогам ст. ст. 19, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Крім того позивач вказує на те, що ні плану зонування ні детального плану території , за рахунок якої відведено земельну ділянку станом на прийняття рішення про їх відведення не було (такі прийняті лише на тій же сесії і не набрали законної сили), відтак передача земельних ділянок відбулася також з порушенням ст. ст. 19, 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Також наголошує на тому, що державна реєстрація на право власності на земельні ділянки посвідчують право власності й здійснюються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, а тому вважає, що у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі рішення про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки.

Позивач вважає, що враховуючи те, що рішення Ужгородської міської ради яким затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку є незаконним, запис про державну реєстрацію права власності повинен бути скасованим.

Позивач Ужгородська місцева прокуратура правонаступником якої є Ужгородська окружна прокуратура обґрунтовує своє представництво у даній справі положеннями ст. 121 Конституції України, ст. 45 ЦПК України та вказує, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положення про Держсільгоспінспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2021 №459/2011, Державна інспекція сільського господартва України є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якої, згідно зі ст..6 цього Закону, належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, однак вказаний контролюючий орган не наділений повноваженнями звертись до суду про скасування незаконних рішень ради.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати незаконним та скасувати пункт п. 2.113 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11. 2014 року за № 1507 та п. 1.51 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11. 2015 року за № 1882 та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :67:001:0157 площею 0,0950 га.

В ході розгляду справи, 28.03.2023 р. позивач, скориставшись наданими йому правами передбаченими ст. 49 ЦПК України, подав до суду клопотання про залучення співвідповідача та зміну предмету позову відповідно до якої просить: залучити в якості співвідповідача по цивільній справі №308/9899/16-ц ОСОБА_3 ; п.3 прохальної частини позову вважати викладеним в наступній редакції: витребувати від ОСОБА_3 земельну ділянку за кадастровим номером :67:001:0157 площею 0, 0950 га на користь територіальної громади міста Ужгорода.

Клопотання обґрунтовує тим, що згідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки за кадастровим номером :67:001:0157 площею 0, 0950 га остання на даний час належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.11.2016 №2599, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Окрім цього зазначив, що відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення індикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Також позивач зазначає, що спірна земельна ділянка належить територіальній громаді, незаконно вибула із її власності, без волі власника, оскільки передана на підставі незаконних рішень ради, з порушенням норм чинного законодавства, за наявності дефекту волі власника майна, відтак наявні правові підстави для витребування земельної ділянки з володіння добросовісного набувача, а саме від ОСОБА_3 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.11.2016 №2599, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав.

Таким чином позивач вважає, що право власності на спірну земельну ділянку набуте відповідачами всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, а тому суперечить інтересам держави і суспільства в цілому, зокрема мешканців м. Ужгорода, що позивач вважає достатньою підставою для пропорціонального втручання в інтереси відповідних осіб, відповідачів у справі. З цих підстав вважає звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі спрямованим на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки.

Враховуючи викладене просив суд : залучити в якості співвідповідача по цивільній справі №308/9899/16-ц ОСОБА_3 та п.3 прохальної частини позову вважати викладеним в наступній редакції: витребувати від ОСОБА_3 земельну ділянку за кадастровим номером :67:001:0157 площею 0, 0950 га на користь територіальної громади міста Ужгорода.

14.09.2020 року представник відповідача Ужгородської міської ради подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого Ужгородська міська рада заперечує проти позову. Зазначив, що враховуючи погодження Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради розробленого ОСОБА_1 проекту землеустрою, у Ужгородської міської ради були відсутні підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Наголошує на тому, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором в суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Вказує, що у заявленому позові не наведено підстав для представництва та не дотримано порядок звернення до суду. Якщо особа не має права на звернення до суду, якщо права їй не належать, то така особа не є належним позивачем, в такому разі у позові їй слід відмовити.

Окрім того, зауважує, що рішенням Ужгородської міської ради від 23.07.2020 року № 2045 затверджено містобудівну документацію детальний план території, обмеженої вулицями Юрія Гагаріна, Коритнянською, ОСОБА_4 (Паризької Комуни) та територією підприємств оптової торгівлі. Відповідно до цієї містобудівної документації функціональне використання спірної земельної ділянки в межах одного цільового призначення змінено з «багатоквартирна/багатоповерхова житлова забудова» на «садибну житлову забудову», що відповідно відображено у деталізаціях графічних матеріалів літерою Ж-1, що є додатком до детального плану території.

Відповідач усунув порушення, виявлені під час проведення прокурорської перевірки, які не були істотними, застосування такої міри відповідальності як позбавлення права власності на земельну ділянку, яке набуте на підставі оспорюваного рішення Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року №1882 (пункт 1.51) у даному випадку не буде відповідати принципам справедливості та співмірності.

Позиція сторін справи:

Представник позивача в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Надала пояснення аналогічні викладеним у позові та заяві про зміну предмету позову. Наголосила на тому, що вказані рішення Ужгородської міської ради, прийняті всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України. Зокрема, позивач зазначає, що за генеральним планом міста Ужгорода оспорювана земельна ділянку відносилась до земель багатоквартирної забудови і тому прийняття рішення Ужгородською міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку прийнято всупереч вимогам статей 20, 39 ЗК України та статті 25 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Представник Ужгородської міської ради в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві поданому Ужгородською міською радою, а також просив врахувати, що на даній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно. Також при винесенні рішення просив суд врахувати положення про те, що згідно Конвенції ніхто не може бути позбавлений права власності яке набуте законним шляхом.

Відповідач ОСОБА_1 в призначене судове засідання повторно не з`явився будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 в призначене судове засідання повторно не з`явився будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Заяви, клопотання:

14.04.2017 року відповідачем ОСОБА_1 подано до суду заяву про відкладення судового засідання.

14.04.2017 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

08.06.2017 року відповідачем ОСОБА_1 подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

06.11.2017 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про перенесення судового засідання.

13.12.2017 року позивачем подано клопотання про прийняття та дослідження нових доказів.

12.06.2018 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

04.09.2018 року відповідачем ОСОБА_1 подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

04.09.2018 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

30.10.2018 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про перенесення судового засідання.

18.03.2019 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

09.04.2020 року позивачем подано клопотання про відкладення судового засідання.

14.09.2020 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду відзив на позовну заяву.

23.11.2020 року позивачем подано клопотання про залучення співвідповідача та зміну предмету позову.

10.12.2020 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

28.01.2021 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

15.03.2021 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

23.03.2021 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

27.04.2021 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

27.04.2021 року позивачем подано заяву з процесуальних питань.

29.04.2021 року позивачем подано заперечення на клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

15.02.2022 року позивачем подано заяву про видачу ухвали.

28.03.2023 року позивачем подано клопотання про залучення співвідповідача та зміну предмету позову.

28.03.2023 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

03.08.2023 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

18.08.2023 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

23.08.2023 року позивачем подано клопотання про прийняття та дослідження нових доказів.

07.12.2023 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

26.12.2023 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

26.09.2016 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Сарай А.І. позовну заяву залишено без руху.

31.10.2016 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Сарай А.І. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

16.02.2017 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. прийнято справу №308/9899/16-ц до свого провадження.

23.11.2020 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. відмовлено у задоволенні клопотання про залучення співвідповідача.

10.06.2021 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду замінено позивача - Ужгородську місцеву прокуратуру його правонаступником - Ужгородською окружною прокуратурою, та задоволено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

28.03.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду залучено співвідповідача ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що пунктом 2.113 рішення XXVI сесії VI скликання Ужгородської міської ради «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» № 1507 від 07 листопада 2014 року надано гр. ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0950 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 (а.с. 9 Т.1).

На підставі цього рішення, Підприємцем ОСОБА_5 розроблено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 (а.с. 15 19 Т.1 ), який включає в себе, зокрема, висновки Управління Держземагенства в Ужгородському районі Закарпатської області та Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради про погодження цього проекту землеустрою.

П. 1.51 Рішенням 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11. 2015 року за № 1882 ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером :67:001:0157 площею 0,0950 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 та передано її у власність.(а.с. 11 Т.1 )

На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування Управлінням Держземагенства в Ужгородському районі за громадянином ОСОБА_1 було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :67:001:0157 площею 0,0950 га.

Пізніше, як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 354243881 від 14.11.2023 року, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :067:001:0157 площею 0,095 га було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2599 від 25.11.2016 року (номер запису про право власності 17646444).

15 липня 2019 року, як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 354243881 від 14.11.2023, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ЗК75, виданої Управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради 26.06.2019 року, за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 211,4 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :067:001:0157 площею 0,095 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

З інформаційного листа Міського голови Ужгородської міської ради № 2499/03 -18 від 19.09.2016 року, наданого у відповідь на вимогу Ужгородської місцевої прокуратури, вбачається, що цільове призначення земельної ділянки за кадастровим номером :67:001:0157 згідно публічної кадастрової карти та генплану 2004 - багатоквартирна житлова забудова. Крім того повідомлено про те, що план зонування території м. Ужгорода станом на 09.11.2015 року був розроблений та поданий на затвердження сесії Ужгородської міської ради 09.11. 2016 року. ( а.с. 12-14, Т.1)

Нормативно правове обгрунтування

Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до статті 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно з положеннями статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Відповідно до статті 38 ЗК України ( станом на час виникнення спірних правовідносин, тобто 07.11. 2014 року) до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Положеннями статті 39 ЗК України визначено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно зі статтею 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Отже, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.

За правилом частини першої статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

Аналіз наведених положень Закону дає підстави для висновку, що план зонування території та детальний план є окремими видами містобудівної документації, які повинні відповідати генеральному плану населеного пункту.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Суди, установив, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :67:001:0157 відповідно до чинного генерального плану м. Ужгорода відносилася до земель з цільовим призначенням - багатоквартирна житлова забудова, а відтак доходить до висновку про визнання незаконними та скасування рішень Ужгородської міської ради від 07 листопада 2014 року та від 09 листопада 2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, його затвердження та передачу у приватну власність ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Отже, виявивши, що цільове призначення земельної ділянки, яку одержав відповідач, не відповідає вимогам генерального плану, міська рада не мала законних підстав для прийняття оспорюваних рішень.

Аналогічний правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі 308/9895/16-ц).

Сама по собі невідповідність цільового призначення земельної ділянки генеральному плану населеного пункту, не в залежності до якої категорії земель вона відноситься, є підставою для скасування рішення органу місцевого самоврядування, з огляду на пряму заборону такої передачі у силу вимог статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

На підставі викладеного, з врахуванням того, що судом встановлено допущені порушення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, його затвердження та передачу у приватну власність ОСОБА_1 спірної змельної ділянки, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання незаконним та скасування п. 2.113 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11. 2014 року за № 1507 та п. 1.51 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11. 2015 року за № 1882 є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Що стосується позовних вимог в частині витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0157, площею 0,0950 га на користь територіальної громади міста Ужгород, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України)й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Також у п. п. 50, 51 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 року, справа № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), № у реєстрі 87902138 зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 Велика Палата знову підтвердила, що власник може витребувати належну йому земельну ділянку від особи, яка є останнім його набувачем незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані та вичерпали свою дію, та оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна від власника. Такі обставини не обов`язково мають встановлюватись в іншій судовій справі. Тобто не потрібно перед зверненням із позовом про витребування майна звертатися з позовом про визнання незаконними рішень, на підставі яких в осіб чи компаній виникло право на земельну ділянку. Позовні вимоги про визнання незаконними розпоряджень, згідно з позиціями Великої Палати, не є ефективним способом захисту. Річ у тім, що їхнє задоволення не призводить до відновлення володіння земельною ділянкою.

Верховний Суд України в постанові від 23 грудня 2015 року в справі № 6-327цс15 висловив правову позицію, згідно з якою нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).

Таку правову позицію сформував Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 674/31/15-ц.

У даному випадку відповідач ОСОБА_2 , який право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:001:0157 площею 0,0950 га набув за відплатним договором купівлі-продажу від 25.11.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куліков М.В. та зареєстрованим за № 2599, є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки протилежне не встановлено. На час придбання ОСОБА_2 , цієї земельної ділянки її тодішній власник ОСОБА_1 мав право її відчужити, що позивачем не спростовано. Крім того, зазначена земельна ділянка вибула з володіння її першого власника з волі останньої шляхом прийняття Ужгородською міською радою рішення XXVII сесії VI скликання від 09 листопада 2015 року №1882 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», зокрема п. 1.51, відповідно до якого затверджено ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 0,0950 га, в т.ч. з кадастровим номером :06:001:0157 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 та передано її у власність.

З огляду на викладене суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування від ОСОБА_2 , земельної ділянки за кадастровим номером :06:001:0157, площею 0,0950 га, на користь територіальної громади м. Ужгорода, а відтак в цій частині позовних вимог також слід відмовити.

З огляду на це, а також через факт розташування на земельній ділянці з кадастровим номером :06:001:0157, площею 0,0950 га, належного на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , житлового будинку (дата введення в експлуатацію 26.06.2019, дата реєстрації права власності 15.07.2019), суд вважає, що витребування від ОСОБА_3 земельної ділянки за кадастровим номером :67:001:0157 площею 0, 0950 га на користь територіальної громади міста Ужгорода призведе до порушення «справедливого балансу» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав ОСОБА_2 як власника, який у встановленому законом порядку набув у власність земельну ділянку на якій збудував об`єктом житлової нерухомості. Задоволення судом цих вимог матиме наслідком виключно непропорційне втручання у право ОСОБА_2 на мирне володіння майном, зокрема об`єктом житлової нерухомості, розташованим на оспореній земельній ділянці, та покладе на відповідача ОСОБА_2 надмірний індивідуальний тягар у вигляді необхідності повторного проходження процедури набуття у власність відповідної земельної ділянки не з вини відповідача, а внаслідок недбальства органу місцевого самоврядування.

Ці істотні в конкретній фактичній і правовій ситуації обставини свідчать, що позбавлення відповідача ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку фактично не переслідує державного чи суспільного інтересу, оскільки з фактичного володіння відповідача вона не вибуває.

Подібна за змістом позиція Верховного Суду відображена й у постанові від 11.11.2020 року справі № 587/1464/17.

Щодо повноважень прокурора на звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Так, керівник Ужгородської місцевої прокуратури ( правонаступником є Ужгородська окружна прокуратура) звернувся до суду з позовом самостійно в інтересах держави виступаючи позивачем у даній справі.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 статті 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 ЦПК України.

У даному випадку прокурор у цій справі звернувся із позовом, оскільки Ужгородська міська рада є одним зі співвідповідачів, рішення якої оскаржується через недотримання вимог земельного законодавства та порушення інтересів територіальної громади міста при переданні спірної земельної ділянки у власність. З огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, територіальної громади Ужгородської міської ради, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Ужгородську міську раду одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування рішення ради, а тому мав право звертатися з даним позовом.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005 року, заява 61517/00, пункт 27).

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Аналіз ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

Встановлено та прокурором обґрунтовано належними та достатніми доказами в чому на його думку полягає порушення оспорюваними рішеннями про надання земельних ділянок та державна реєстрація прав власності на підставі вказаних рішень інтересам держави, а також в чому полягає таке порушення, необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також обґрунтовано підстави звернення до суду, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Прокурором встановлено, що Ужгородська міська рада неналежним чином здійснює захист інтересів територіальної громади м. Ужгорода, вважає, що така сама порушила вимоги закону, крім цього, в системі органів державної влади відсутній орган, уповноважений на оскарження рішень органів місцевого самоврядування. Тому прокурор відповідно до ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України є самостійним позивачем в інтересах держави у справі.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що аналіз досліджених у справі доказів свідчить, що прокурором було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень та такі його доводи не були спростовані належними та допустимими доказами відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат:

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного та, керуючись, ст.ст. 15, 16, 321, 391, ЦК України, ст.ст. 4, 5, 19, 76-82, 89, 95, 258, 259, 263-265, 274, 275, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Змінені позовні вимоги Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування в частині рішення, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати пункт 2.113 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за №1507 та п.1.51 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Ужгородської міської ради (місце знаходження пл. Поштова, 3, м. Ужгород, 88000) на користь Закарпатської обласної прокуратури (вулиця Коцюбинського, 2-а, Ужгород, Закарпатська область, 88000) сплачений судовий збір в сумі 4134,00 грн.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач Ужгородська окружна прокуратура (місце знаходження вул. Небесної Сотні, 6, м. Ужгород, 88000);

Відповідач Ужгородська міська рада (місце знаходження пл. Поштова, 3, м. Ужгород, 88000);

Відповідач ОСОБА_1 (місце реєстрації : АДРЕСА_1 )

Відповідач ОСОБА_2 (місце реєстрації : АДРЕСА_3 )

Дата складання повного тексту судового рішення - 29.01.2024 року

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца