Номер провадження: 22-ц/813/5614/24
Справа № 522/974/22
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дришлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

14 січня 2022 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Позивач просить суд визнати недійсним договір позики (займу) від 23.12.2014 на суму 20 000 доларів США, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , стягнення за яким проводиться відповідно до виконавчого листа від 05.08.2021 № 522/24415/17.

ОСОБА_2 позовну заяву мотивує тим, що вона та ОСОБА_1 фактично з 2013 року перебувають у фактичних шлюбних відносинах як сім`я, ведуть спільний бюджет.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_4 , після чого вони почали проживати разом в квартирі АДРЕСА_1 .

З 08 грудня 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Отже, усі правочини, вчинені одним з подружжя з 2013 року до 08 грудня 2015 року, та після реєстрації шлюбу, мали укладатися за згодою обох членів сім`ї. Письмова угода про інше між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутня.

Позивач стверджує, що 04 січня 2022 року чоловік дав їй копію постанови Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №522/24415/17, з якої позивач дізналась, що під час фактичних шлюбних відносин з нею, а саме 23 грудня 2014 року ОСОБА_1 уклав з його колишньою першою дружиною ОСОБА_3 договір займу 20 000 доларів США. Цей правочин виходить за межі дрібного побутового. За цим рішенням суду сума позики підлягає стягненню з ОСОБА_1 , що передбачає звернення стягнення на майно, набуте подружжям вже після реєстрації шлюбу. При цьому згоди на укладення спірного договору вона не надавала. Крім того, строк повернення позики у договорі займу вказаний як «31 квітня» без зазначення року повернення, а сама дата в календарі відсутня, договір містить неточності, був викладений на папері лише як приклад договору позики. Порушення прав позивача виникло внаслідок прийняття судом рішення від 08.12.2021. З цієї дати повинен обчислюватись строк позовної давності.

Позиція відповідача ОСОБА_3 у суді першої інстанції.

ОСОБА_3 проти позову заперечувала. Відповідач просить застосувати строк позовної давності. Провадження у справі №522/24415/17 відкрито 27.12.2017, то саме з цієї дати позивач могла і мала б дізнатись про потенційне порушення її права укладенням договору, а до суду звернулась 14.01.2022. Позивач проживала однією сім`єю з відповідачем, як вона стверджує з 2013 року. Отже, дійсність тісних сімейних відносин мала б якраз підтверджуватись обізнаністю дружини по судові справи чоловіка. Тим більше справа тривала довго з початку 27.12.2017 до 08.12.2021. На дату укладення договору позики ОСОБА_1 не перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Їхнє спільне проживання однією сім`єю на цю дату не свідчить про виникнення у них прав та обов`язків подружжя, зокрема права ОСОБА_2 на оспорення договору займу, який укладений ОСОБА_1 без її згоди. Дійсність спірного договору займу підтверджена рішенням суду, що давно набрало законної сили і не підлягає повторній переоцінці. Звертає увагу, що позивач не просить суд встановити факт її проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Отже, цей факт не встановлений. Крім того, вона зазначає про спільне проживання з 2013 року. Проте для встановлення такої обставини важливим є точна дата, яка вливає на подальші правовідносини.

Позиція відповідача ОСОБА_1 у суді першої інстанції.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 позов визнав повністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що:

1)відповідно до пунктів 31-32 оскаржуваного рішення, «Суд виходить з того, недостатнім є лише співжиття без шлюбу, необхідно визнати це в судовому порядку. Отже, за умови відсутності підтвердження у встановленому порядку факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу однією сім`єю, безпідставними є доводи про відсутність згоди фактичної дружини на взяття чоловіком позики». Однак Велика Палата Верховного Суду 23 січня 2024 року розглянула справу №523/14489/15-ц, в якій постали питання, чи ефективними є способи захисту прав позивача щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спорі про поділ їхнього спільного сумісного майна, щодо визнання майна спільною сумісною власністю та щодо припинення спільної сумісної власності; за яких умов правочин щодо розпорядження майном (набутим під час шлюбу), вчинений одним з подружжя без згоди іншого з подружжя, може бути визнаний недійсним. В оскаржуваному рішенні в абсолютно ідентичній вищевказаній правовій позиції Верховного Суду ситуації суд першої інстанції не встановив фактичних обставин щодо спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не визначив у мотивувальній частині, чи виникли у вказаних осіб виникли відповідні правовідносини та з якого моменту, тощо;

2)у порушення норм процесуального права, судом не надано жодної правової оцінки фіктивності оскаржуваного правочину, на яку посилався позивач. А саме, відповідно до ч. 5. ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як випливає із доданої до позову Постанови Верховного суду України №522/24415/17 від 08.12.2021 року, судами встановлено, що відповідно до Оспорюваного договору Відповідач нібито одержав від ОСОБА_3 20 000,00 дол. США і зобов`язався повернути вказану суму одноразово в строк до 31 квітня. Тобто, для зобов`язання по поверненню значної суми в 20000 доларів США не встановлено рік повернення, а сама дата 31 квітня фактично не існує, так як у квітні 30 днів, а не 31. Оскільки строк повернення грошових коштів є істотною умовою договору позики, а в оспорюваному договорі вказано явно фантазійну дату, це є доказом фіктивності оспорюваного Договору;

3)правовий висновок Великої Палати Верховного Суду за схожою категорією спорів висловлений у постанові від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), про те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору з добросовісністю ні того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_3 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив на апеляційну скаргу вмотивований тим, що:

1)як зазначає у позовній заяві ОСОБА_2 , 08 грудня 2015 року між нею та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. У свою чергу, оскаржуваний договір позики (займу) на суму 20 000 доларів США укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23.12.2014. Таким чином, при укладенні договору позики (займу) від 23.12.2014 ОСОБА_1 не перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , а можливе їх проживання однією сім`єю на цю дату, згідно з приписами частини другої статті 21 СК України, не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, зокрема, права ОСОБА_2 на звернення до суду з позовом про визнання договору позики (займу) від 23.12.2014 недійсним як такого, що укладений ОСОБА_1 без її згоди;

2)при укладенні договору позики (займу) від 23.12.2014 ОСОБА_1 не

повідомив ОСОБА_3 про проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_2 ,

у зв`язку з чим ОСОБА_3 , діючи добросовісно при наданні ОСОБА_1 у борг

20 000 доларів США за оскаржуваним договором, не може зазнавати фактично через

майже 8 років негативні наслідки через приховування ОСОБА_1 спільного

проживання з ОСОБА_2 (у випадку навіть якщо припускати необхідність

надання згоди ОСОБА_2 на укладення ОСОБА_1 оскаржуваного

договору);

3)Верховним Судом у постанові від 08.12.2021 по справі №522/24415/17 підтверджується реальність оскаржуваного договору позики (займу) від 23.12.2014, що свідчить про безпідставність доводів ОСОБА_2 та апелянта про його фіктивність.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народилась дитина ОСОБА_6 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 28.05.2014).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2014 року (справа №522/19323/14-ц) розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1

23 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_8 20 000 доларів США.

08 грудня 2015 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 08.12.2015).

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дитина ОСОБА_10 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 19.04.2016), а 03.11.2019 - ОСОБА_11 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 05.11.2019).

З 27 листопада 2019 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . З 14 червня 2019 року ОСОБА_1 є власником автомобіля Mercedes-Benz, НОМЕР_5 .

26 грудня 2017 року ОСОБА_3 подала до суду позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього боргу за договором позики від 23.12.2014 (справа № 522/24415/17).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Постановою апеляційного суду від 21 липня 2021 року рішення скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року, постанову Одеського апеляційного суду від 21 липня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 щодо стягнення штрафу та трьох відсотків річних скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення трьох відсотків річних та штрафу. В іншій частині постанова апеляційного суду від 21 липня 2021 року залишена без змін. Поновлено виконання постанови апеляційного суду від 21 липня 2021 року в частині стягнення боргу за договором позики від 23.12.2014 у розмірі 20 000 доларів США.

Постановою приватного виконавця від 22.12.2021 ВП №66441572 поновлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №522/24415/17 від 05.08.2021 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 20 000 доларів США.

Предметом спору є визнання недійсним договору позики, укладеного між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_8 з підстав відсутності згоди другого з подружжя на взяття позики (в період перебування у фактичних шлюбних відносинах).

Відповідач ОСОБА_1 позов повністю визнає.

Згідно з ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Визнання позову відповідачем, як юридичне явище, є актом, що не породжує позитивні юридичні наслідки для позивача автоматично. Заява про визнання позову не є преюдицією та підлягає перевірці судом на достовірність та обґрунтованість.

Співвідповідач ОСОБА_3 проти позову заперечує.

Перевіривши доводи обох сторін суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову з задоволенні позову.

Оскаржуваний договір позики укладений 23 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 Позичальник взяв в борг 20 000 доларів США.

08 грудня 2015 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

Тобто, позику взято в період, коли позивач та відповідач не перебували в зареєстрованому шлюбі.

Основним аргументом позивача є те, що позика взята чоловіком в період фактичного проживання однією сім`єю як подружжя, тобто без згоди дружини. Позивач стверджує, що цей період становив з 2013 року по 08 грудня 2015 року. Вже в 2014 році у них народилась перша дитина. Позивач вважає, що цей факт підтвердять показання свідків.

У судовому засіданні у суді першої інстанції допитано як свідка ОСОБА_12 , яка пояснила, що знає позивача Олену з дитинства, десь з 9 років. В 2013 році ОСОБА_13 познайомилась на тенісі з ОСОБА_14 та почали майже одразу жити. На той час ОСОБА_13 не перебувала в шлюбі, перебував в шлюбі лише ОСОБА_15 .

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що позивач не звертається до суду з позовною вимогою про встановлення факту проживання однією сім`єю, при тому, що співвідповідач цей факт заперечує, оскільки чоловік перебував в іншому зареєстрованому шлюбі до 11.12.2014. Крім того, станом на даний час сума позики вже майже стягнута з боржника.

Суд першої інстанції правильно зауважим, що недостатнім є лише співжиття без шлюбу, необхідно визнати це в судовому порядку.

Отже, за умови відсутності підтвердження у встановленому порядку факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу однією сім`єю, безпідставними є доводи про відсутність згоди фактичної дружини на взяття чоловіком позики.

Крім того, згідно з ч.1 ст. 60 СК України спільним сумісним майном подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу.

Згідно з ч.1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Статтею 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу є лише підставою для визнання майна, набутого в цей період, їх спільною сумісною власністю.

При цьому проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для визнання недійсними угод, за якими таке майно придбане, у разі, якщо така угода укладена без згоди одного з них.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. (ч.2 ст. 21 СК України)

Отже, фактичне спільне проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу не вважається шлюбом в розумінні ст. 36 СК України, а відтак на цих осіб не розповсюджується дія ч. 4 ст. 65 СК України.

Тобто, відмінність зареєстрованого шлюбу від фактичного у сфері укладення договорів, зокрема договору позики, полягає в тому, що договір, укладений одним з учасників фактичних шлюбних відносин в інтересах сім`ї з третьою особою, не створює обов`язків для іншого учасника (якщо в самому договорі не вказане інше), навіть якщо майно, одержане за цим договором, використане в інтересах сім`ї.

Позивач вважає оскаржуваний договір недійсним.

Співвідповідач звертав увагу, що у разі визнання договору недійсним слід застосовувати двосторонню реституцію.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною 1 цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частин 1 3 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 713/285/2012, від 18.12.2018 у справі № 755/12668/16-ц, від 27.11.2019 у справі № 133/3928/14-ц, від 24.03.2020 у справі № 521/20211/16-ц, від 28.04.2020 у справі № 522/16362/16-ц, від 09.06.2020 у справі № 522/20907/16-ц, від 12.06.2020 у справі № 333/324/18, від 05.11.2020 у справі № 619/761/18, від 16.03.2021 у справі № 133/2718/18).

Щодо застосування строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3 та 4 статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Враховуючи, що суд першої інстанції не погодився з доводами позивача про недійсність договору позики від 23.12.2014, тобто відсутнє порушення її прав та інтересів, позовна давність у даному випадку не застосовується судом.

Підсумовуючи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги:

- правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року розглянула справу №523/14489/15-ц, та не встановив фактичних обставин щодо спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не визначив у мотивувальній частині, чи виникли у вказаних осіб виникли відповідні правовідносини та з якого моменту, тощо;

- правовий висновок Великої Палати Верховного Суду за схожою категорією спорів висловлений у постанові від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), про те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності,

то колегія суддів звертає увагу на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Так, апеляційний суд зауважує, що у постанові від 23 січня 2024 року в справі №523/14489/15-ц, на яку посилається відповідач у апеляційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду встановила, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є належним способом захисту прав подружжя у спорі між ними щодо поділу спільного сумісного майна. Таким чином, задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

У постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 Велика Палата Верховного суду досліджувала питання можливості визнання недійсним договору іпотеки у зв`язку із відсутністю згоди іншого зі співвласників.

У справі, яка ж переглядається, позовні вимоги заявлені про визнання договору позики, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , недійсним.

Отже, висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Натомість колегія суддів зазначає, що тотожні справи за фактичними обставинами, змістом правовідносини (у випадку перебування сторін у шлюбі та застосуванні ст. 65 СК України, на яку посилається позивач) також були у полі зору Верховного Суду і встановлено, що приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що не надано жодної правової оцінки фіктивності оскаржуваного правочину, на яку посилався позивач, то апеляційний суд зазначає таке.

У провадженні судів перебувала цивільна справа №522/24415/17 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 20 000,00 доларів США, 3 % річних у розмірі 1800,00 доларів США, пеню (штраф) у розмірі 54 440,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року постанову Одеського апеляційного суду від 21 липня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 щодо стягнення штрафу та трьох відсотків річних скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та штрафу. В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 21 липня 2021 року залишено без змін.

У вказаній цивільній справі суд апеляційної інстанції, з висновками якого в частині дійсності договору позики погодився Верховний Суд, встановив, що договір містить всі істотні умови договору позики, а між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору займу (позики).

Таким чином, вказані доводи апеляційної скарги є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 вересня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк