Справа № 345/1549/23
Провадження № 22-ц/4808/98/24
Головуючий у 1 інстанції Кулаєць Б. О.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Струтинської Д.В.,

з участю представника Калуської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Калуської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки в розмірі орендної плати за землю за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 12 червня 2023 року під головуванням судді Кулаєць Б.О. у м. Калуш,

в с т а н о в и в:

В квітні 2023 року представник Калуської міської ради звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки в розмірі орендної плати за землю.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що ОСОБА_1 набула право часткової власності у розмір частки 77/100 на об`єкт нерухомого майна торговий комплекс, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначене нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, площею 0,2670 га. Вказану земельну ділянку відповідачка використовує як власник нерухомого майна, яке на ній знаходиться. При цьому правовстановлюючих документів на землю відповідачкою не оформлено. Таким чином, відповідачка використовує земельну ділянку без достатньої правової підстави.

Калуською міською радою з урахуванням площі земельної ділянки та її нормативної грошової оцінки розраховано розмір недоотриманої орендної плати пропорційно до частки власності відповідачки у нерухомому майні за фактичне використання земельної ділянки комунальної власності, площею 0,2670 га, за період з 01.03.2020 по 28.02.2023 у сумі 457367,54 грн. Вказана сума розрахована із врахуванням нормативної грошової оцінки земельної ділянки та ставки орендної плати (згідно з рішенням Калуської міської ради від 21.06.2018 № 1634). Згідно з розрахунком суми боргу за користування землею від 23.03.2023 нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки за період з 01.03.2020 по 31.12.2021 складає 3 957 506,27 грн, що підтверджується витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 29.10.2019. Згідно з інформацією фінансового управління Калуської міської ради від 09.03.2023 коштів від плати за землю від ОСОБА_1 до бюджету Калуської міської територіальної громади за період з 01.03.2020 по 28.02.2023 не надходило. Таким чином, Калуська міська рада не отримала 457 367,54 грн, але могла б отримати у разі укладення між відповідачкою і позивачем договору оренди на вказану земельну ділянку та державної реєстрації права оренди земельної ділянки.

Кошти у сумі 457 367,54 грн за користування земельною ділянкою площею 0,2670 га є безпідставно набутим майном і згідно ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню позивачу. Відповідачка з 01.03.2020 по 28.02.2023 здійснювала користування земельною ділянкою площею 0,2670 га за відсутності документів, що підтверджували б її право на таке користування і не сплачувала орендну плату, яка мала надійти на рахунок позивача, тобто безпідставно зберегла у себе майно позивача.

Позивач просив стягнути з відповідачки на його користь безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки в розмірі орендної плати за землю в сумі 457 367,54 грн за період з 01.03.2020 по 28.02.2023.

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду від 12 червня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Калуської міської ради безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки в розмірі орендної плати за землю в сумі 457 367, 54 грн за період з 01.03.2020 по 28.02.2023.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Калуської міської ради 6 860, 51 грн судового збору.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що рішення суду прийняте односторонньо без врахування правової позиції відповідача, без дослідження правовстановлюючих документів та без дослідження підстав обрахунку грошових коштів призначених до стягнення з відповідачки.

Апелянт вказує, що відсутність домовленості сторін щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, позбавляє можливості визначити розмір такої орендної плати.

Розрахунок суми орендної плати здійснений позивачем, ґрунтується на припущеннях та приблизних показниках, які не відповідають дійсним характеристикам спірної земельної ділянки та недоведеним належними та допустимими доказами.

Позивач посилався на те, що позбавлений можливості отримати дохід у відповідному розмірі від здачі земельної ділянки в оренду, а тому в обґрунтування заявлених позовних вимог про стягнення недоотриманих коштів, повинен був надати до суду докази на підтвердження обставин на які він посилається в позові. Зокрема, докази існування впродовж зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України «Про оренду землі» у зазначений період, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми.

Також апелянт вказує про те, що у зв`язку з захворюванням свого представника відповідачка була позбавлена можливості брати участь в судовому засіданні, що свідчить про поважність причин неявки та зловживанням судом першої інстанції процесуальними правами відповідача та його представника тому вважаємо, що є підстава для скасування заочного рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що дійсні обставини справи судом не з`ясовувалися, суд задовольнив вимоги позивача лише на підставі тільки його доказів та пояснень.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Калуська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що в апеляційній скарзі апелянт не посилається на жоден доказ, який має істотне значення для вирішення справи.

Безпідставним є твердження апелянта про те, що рішення суду прийняте без дослідження правовстановлюючих документів, оскільки в матеріалах справи міститься інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно де вказано, що ОСОБА_1 набула права часткової власності (розмір частки 77/100) на об`єкт нерухомого майна - торговий комплекс, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначене нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці комунальної власності площею 0,2670 га з відповідним кадастровим номером.

Разом з тим в матеріалах справи міститься витяг з Державного земельного кадастру, який підтверджує факт існування земельної ділянки площею 0,2670 га, як об`єкта цивільних прав протягом зазначеного у позові періоду.

Тому безпідставним є твердження апелянта про те, що позивач не надав такі докази.

Не заслуговує на увагу також посилання апелянта на те, що розрахунок боргу ґрунтується на припущеннях та приблизних показниках, оскільки вказана сума розрахована із врахуванням нормативної грошової оцінки земельної ділянки та ставки орендної плати згідно рішення Калуської міської ради від 21.06.2018 року № 1634.

Згідно розрахунку суми боргу за користування землею від 23.03.2023 нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки за період з 01.03.2020 по 31.12.2021 складає 3 957 506,27 грн, що підтверджується витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 29.10.2019.

Таким чином Калуською міською радою з урахуванням площі земельної ділянки та її нормативної грошової оцінки розраховано розмір недоотриманої орендної плати пропорційно до частки власності відповідача у нерухомому майні за фактичне використання земельної ділянки комунальної власності площею 0,2670 га за період з 01.03.2020 по 28.02.2023.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції ухвалив правильне судове рішення, яке слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Калуської міської ради вимоги апеляційної скарги заперечила, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 адвокат Цепко І.О. подала апеляційному суду клопотання про розглядати справу без її участі та участі відповідачки.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Калуської міської ради, яка заперечила доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 320095113) ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності (розмір частки 77/100) об`єкт нерухомого майна торговий комплекс, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Зазначене нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, площею 0,2670 га, з кадастровим номером :08:003:0016, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Державна реєстрація земельної ділянки відбулася 19.12.2013 на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, в тому числі при поділі чи об`єднанні земельних ділянок від 22.08.2012 (а.с. 6, 8-10).

З розрахунку, долученого до матеріалів справи, встановлено, що сума безпідставно збережених коштів, відповідно частки ОСОБА_1 в нерухомому майні, за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , за період з 01.03.2020 по 28.02.2023 станом на 01.03.2023 становить 457 367, 54 грн (а.с. 15).

При здійсненні розрахунку позивачем було враховано витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (а.с. 11, 13), ставки орендної плати згідно з рішенням Калуської міської ради від 21.06.2018 № 1634 (а.с. 18-23).

Згідно з листом фінансового управління Калуської міської ради від 09.03.2023 № 04-12/96 коштів від сплати орендної плати та земельного податку до бюджету Калуської міської територіальної громади від ОСОБА_1 за період з 01.03.2020 по 28.02.2023 не надходило (а.с. 14).

Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відповідний висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідач є власником об`єктів нерухомості, які знаходяться за тією ж адресою, що і спірна земельна ділянка, яка належить до комунальної власності.

За змістом глави 15 ЗК України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

Виникнення права власності на жилий будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника жилого будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Велика Палата Верховного Суду своїй постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц вважає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок.

До моменту оформлення власником об`єктів нерухомості права оренди земельних ділянок, на яких ці об`єкти розташовані, відносини з фактичного користування земельними ділянками без укладених договорів їх оренди та недоотримання їхнім власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17).

Задовольняючи позов Калуської міської ради, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 без достатньої правової підстави за рахунок Калуської міської ради, яка є власником земельної ділянки, зберегла у себе кошти, які мала сплатити за користування нею, тобто орендну плату, а тому зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта про те, що рішення суду прийняте односторонньо без врахування правової позиції відповідача, без дослідження правовстановлюючих документів і без дослідження підстав обрахунку грошових коштів призначених до стягнення з неї не заслуговують на увагу і суд цим обставинам у оскаржуваному судовому рішенні дав належну правову оцінку.

Судом зазначено, що до моменту оформлення власником об`єктів нерухомості права оренди земельних ділянок, на яких ці об`єкти розташовані, відносини з фактичного користування земельними ділянками без укладених договорів їх оренди та недоотримання їхнім власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Тобто фактичний користувач земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Судом встановлено, що відповідачка користувалася земельною ділянкою за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства права користування нею, не сплачуючи орендну плату.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, про що зазначено у пункті 288.1 статті 288 ПК України, що узгоджується з положеннями статті 125 ЗК України.

Отже, у спорах про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою до моменту оформлення особою права користування такою земельною ділянкою власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України.

Відповідачка використовувала земельну ділянку на якій розміщено її нерухоме майно з 01.03.2020 по 28.02.2023 і за користування нею грошові кошти не сплачувала.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про відсутність існування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду, а також необґрунтованості розрахунку стягуваної суми.

Земельна ділянки як об`єкт цивільних прав сформована та її державна реєстрація відбулася у 2013 році на підставі відповідної технічної документації. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав та з Державного земельного кадастру нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці комунальної власності. При цьому, згідно інформації з Державного реєстру речових прав земельна ділянка перебувала в оренді ТОВ «Торгова мережа» «Барвінок» на підставі договору оренди б/н, виданого 03.01.2013, укладеного між Калуською міською радою і цим товариством.

При здійсненні розрахунку позивачем було враховано витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку даної земельної ділянки та ставки орендної плати згідно з рішенням Калуської міської ради від 21.06.2018 № 1634.

Вищевказаним спростовуються і доводи апелянта про те, що розрахунок суми орендної плати здійснений позивачем, ґрунтується на припущеннях та приблизних показниках, які не відповідають дійсним характеристикам спірної земельної ділянки.

Доводи апелянта про те, що у зв`язку з захворюванням свого представника вона була позбавлена можливості брати участь в судовому засіданні і це свідчить про поважність причин неявки та зловживанням судом першої інстанції процесуальними правами відповідача та його представника є не обґрунтовані, оскільки представник відповідачки неодноразово подавав суду першої інстанції заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з своїм захворюванням та поганим самопочуттям і при цьому не надавав суду відповідних доказів, які це стверджують, тому такі причини неявки не можуть вважатися поважними.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 12 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 січня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин