КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 363/5107/23 Головуючий у суді першої інстанції - Шубочкіна Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міжрегіонального офісу захисних масивів дніпровських водосховищ, поданою представником Онищенко Лілією Леонідівною, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міжрегіонального офісу захисних масивів дніпровських водосховищ, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Міжрегіонального офісу захисних масивів Дніпровських водосховищ про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, який мотивувала тим, що вона працює у Міжрегіональному офісі захисних масивів дніпровських водосховищ (надалі - відповідач) на посаді головного юрисконсульта служби правового забезпечення. 14 лютого 2023 року наказом №10ВД/Б відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» їй була надана відпустка без збереження заробітної плати (надалі - відпустка) з 16 лютого 2023 року на період дії воєнного стану.

23 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала до суду нову редакцію позовної заяві та просила суд : визнати дії та бездіяльності відповідача щодо не приведення у відповідність до чинного законодавства трудових відносин між позивачем та відповідачем та недопуску до роботи головного юрисконсульта служби правового забезпечення цієї установи у зв?язку з виходом з відпустки без збереження заробітної плати незаконними; зобов`язати відповідача допустити позивачку до роботи шляхом видання наказу про переривання її відпустки без збереження заробітної плати та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 11 липня 2023 року подала заяву на ім`я керівника відповідача, щодо переривання її відпустки з 31 липня 2023 року у зв`язку із зміною сімейних обставин (необхідний догляд за пристарілими батьками після онкологічної операції та інсульту), а тому є потреба у отриманні заробітку. Дана заява була відправлена через засоби електронної комунікації - «Viber» начальнику відділу управління персоналом ОСОБА_2 , остання на заяві підтвердила її отримання, а також на електронну адресу МОЗМ дніпровських водосховищ, з підтвердженням про її отримання. 17 липня 2023 року було направлено запит про результати розгляду заяви від 11 липня 2023 року тими ж засобами комунікації, а також було отримано підтвердження про отримання. Разом з тим, позивач вказує, що їй від відповідача, через засіб електронної комунікації - «Viber», начальником відділу ОСОБА_2 ще 3 липня 2023 року надійшла пропозиція про відкликання з відпустки 12 липня 2023 року, проте позивач на дану пропозицію повідомила, що зможе перервати відпустку лише 31 липня 2023 року. Проте, всі заяви ОСОБА_1 про переривання її відпустки були відповідачем проігноровані.

ОСОБА_1 вказує, що 31 липня 2023 року вийшла на роботу, проте в особистій розмові з керівником відповідача, від останнього була отримана усна відмова у виході на роботу. Також від керівника відповідача їй стало відомо, що з 16 травня 2023 року на посаді головного юрисконсульта служби правового забезпечення працює Онищенко Лілія Леонідівна .

Позивач звертає увагу на те, що 18 серпня 2023 року, враховуючи закінчення строку дії воєнного стану, встановленого Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року №254/2023 затвердженого Законом України від 02 травня 2023 року №3057-ІХ «Про продовження дії воєнного стану в Україні», а також заяву про переривання відпустки від 26 липня 2023 року, вийшла на роботу, але допущена не була. З наказом про переривання відпустки без збереження заробітної плати не була ознайомлена.

В подальшому, 26 липня 2023 року від відповідача ОСОБА_1 отримала заяву , яка полягає у тому, що їй надана відпустка без обмеження строку дії, а на посаді позивача працює новий працівник за строковим трудовим договором на період дії воєнного стану. Також, відповідачем у відповіді зазначено, що строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 05:30 16 листопада 2023 року, а також те, що позивач може приступити до роботи не раніше закінчення строку дії воєнного стану.

Відтак, позивач вважає, що керівник відповідача безпідставно не допускає позивача до роботи, умисно змушує її перебувати у відпустці на невизначений термін. Дії відповідача вважає незаконними та такими, що порушують її законне право на працю та отримання заробітку.

Враховуючи викладене, просила суд поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та витрати на правову допомогу.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано дії МОЗМ дніпровських водосховищ щодо не допуску до роботи ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта служби правового забезпечення у зв`язку з виходом з відпустки без збереження заробітної плати незаконними.

Зобов`язано МОЗМ дніпровських водосховищ допустити ОСОБА_1 до роботи на посаді головного юрисконсульта служби правового забезпечення Міжрегіонального офісу захисних масивів дніпровських водосховищ шляхом видання наказу про переривання її відпустки без збереження заробітної плати.

Стягнуто з МОЗМ дніпровських водосховищ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час її вимушеного прогулу за період з 18 серпня 2023 року по 26 квітня 2024 року в сумі 171121 гривень 61 копійок, визначену без утримання податків, зборів інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Зобов`язано МОЗМ дніпровських водосховищ на користь держави судовий збір у розмірі 4133 гривень 61 копійок. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник МОЗМ дніпровських водосховищ - Онищенко Л.Л. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції були допущені порушення, які є підставами для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення, а саме неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначає, що надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд першої інстанції не прийняв до уваги наявність військового стану в Україні та відповідні обмеження трудових прав працівників, не врахував тієї обставини, що адміністрація відповідача діяла в умовах воєнного стану і не застосував до даних спірних правовідносин спеціальні норми Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Натомість судом першої інстанції для вирішення даного спору були застосовані загальні норми Конституції та трудового права.

Наголошує, що відповідно до ч. 3 ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в редакції Закону, що діяла на момент оформлення наказу МОЗМ Дніпровських водосховищ № 80 ВД/Б від 26 грудня 2022 року, відповідно до якого позивачка оформила відпустку, протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки".

Разом з тим апелянт звертає увагу на переписку між сторонами спору, де зазначає, що домовленості з адміністрацією щодо встановлення альтернативних засобів комунікації, таких як «Viber» не було. Проте, в основу рішення судом першої інстанції покладено приватне листування невідомих осіб в месенджері «Viber» без належних доказів підтвердження приналежності аккаунтів певним особам, без встановлення обставин направлення повідомлень та без надання правової оцінки такому листуванню. Судом безпідставно зроблений висновок, яким вказане приватне листування невстановлених осіб було фактично прирівняно до документообігу установи.

Представник апелянта зазначає, що воєнний стан як особливий правовий режим в Україні не закінчився та не переривався, і адміністрація МОЗМ дніпровських водосховищ обґрунтовано не надала згоду на дострокове переривання відпустки позивачки, а відповідні зобов?язальні правові норми відсутні, тому вважає дії адміністрації Офісу (роботодавця) є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Враховуючи викладене, представник МОЗМ дніпровських водосховищ- Онищенко Л.Л просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

09 липня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , у якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, та дотримано процесуальне законодавство при вирішенні вказаного спору.

Зазначає, що твердження апелянта про надання їй відпустки, яка носить безстроковий характер немає законного підґрунтя. Діюче законодавство України, що регулює трудові відносини, а також питання надання відпусток, зокрема: Закон України «Про відпустки», КЗпП, а також Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не містять такого поняття як «безстрокова відпустка». Разом з тим, своєрідне тлумачення апелянтом норм законодавства, що така відпустка не обмежується кінцевою датою, а подією закінчення тривалості відпустки є - закінченням періоду воєнного стану, яка ймовірно має стати в майбутньому, через невизначений час, суперечить нормам діючого законодавства.

Позивач також зазначає, що переписка між сторонами велася через засіб електронної комунікації - «Viber» з ОСОБА_2 , яка на той час займала посаду начальника відділу управління персоналом, а також здійснювалось на офіційну електронну пошту. Враховуючи позицію Верховного Суду у постанові від 15 липня 2022 року у справі No 914/1003121, який визначає, що електронний доказ - це будь-яка інформація у цифровій формі, що має значення для справи, електронне листування, повідомлення (з додатками) направлені через електронну пошту, роздруківки скриншотів листування у вайбер є електронними доказами, суд першої інстанції визнав електронне листування між мною та посадовими особами апелянта, а також листування на його офіційну електронну пошту, належними доказами та дав їм правову оцінку.

Щодо твердження апелянта про невірне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, позивач у відзиві звертає увагу на те, що апелянт, зазначаючи в апеляційній скарзі те, що ніби то суд першої інстанції відмовив в задоволені основної позовної вимоги в супереч частини 1 статті 188 ЦПК України задовільнив похідні вимоги, вочевидь не ознайомився з резолютивною частиною рішення суду, за якою суд постановив визнати дї МОЗМ дніпровських водосховищ щодо недопуску до роботи ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта служби правового забезпечення у зв`язку з виходом з відпустки без збереження заробітної плати незаконними.

Так, позивач зазначає, що представник МОЗМ дніпровських водосховищ- Онищенко Л.Л в апеляційній скарзі плутається із визначенням номеру наказу, яким була оформлена відпустка та навмисно вводить суд в оману апеляційної інстанції щодо відмови судом першої інстанції у задоволенні основної позовної вимоги.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта Міжрегіонального офісу захисних масивів дніпровських водосховищ, адвокат Федорова М.О. підтримала, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник позивача у справі ОСОБА_1 , адвокат Талай С.В. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1 працює у Міжрегіонального офісі захисних масивів дніпровських водосховищ на посаді головного юрисконсульта служби правового забезпечення, що підтверджується записами з копії трудової книжки від 13 листопада 2012 року.

28 жовтня 2022 року позивач звернулась до керівника Офісу із заявою про надання безстрокової відпустки без збереження заробітної плати на період карантину.

Наказом МОЗМ Дніпровських водосховищ № 75 ВД/Б від 28 жовтня 2022 року заява ОСОБА_1 була задоволена частково, їй було надано відпустку на 65 календарних днів до 31 грудня 2022 року (а.с. 53).

Відповідно до наказу МОЗМ Дніпровських водосховищ № 80 ВД/Б від 26 грудня 2022 року, виданого на підставі первинної заяви від 28 жовтня 2022 року ОСОБА_1 , її відпустка у зв`язку з карантином була продовжена безстроково, починаючи з 01 січня 2023 року(а.с.54).

Наказом №10ВД/Б від 16 лютого 2023 року відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» позивачу була надана відпустка без збереження заробітної плати з 16 лютого 2023 року на період дії воєнного стану (а.с. 55).

11 липня 2023 року позивачем була подана заява на ім`я керівника відповідача, щодо переривання її відпустки з 31 липня 2023 року у зв`язку із зміною її сімейних обставин. Дана заява була відправлена через засіб електронної комунікації - «вайбер» начальнику відділу управління персоналом ОСОБА_2 , остання на заяві підтвердила її отримання, а також на електронну адресу МОЗМ дніпровських водосховищ з підтвердженням про її отримання.

Також, 17 липня 2023 року , через вищевказані засоби електронної комунікації на ім`я керівника відповідача була направлена заява, що містила в собі запит про результати розгляду заяви від 1 липня 2023 року.

Заява була прийнята начальником відділу управління персоналом ОСОБА_2 , з підтвердженням про її прийняття, а також надійшло повідомлення про прийняття заяви через електронну пошту організації. Відповіді на своє звернення щодо виходу на роботу позивач так і не отримала. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердила, що відповідь не була сформована.

До суду надані ксерокопії журналу обліку працівників, які відмічаються при виході на роботу кожного дня. Пункт 59 журналу за 31 липня 2023 року містить підпис ОСОБА_1 . З пояснень представника позивача вона намагалася приступити до своїх обов`язків, але змогла лише зайти до приміщення та пройти контроль на вході.

26 липня 2023 року позивачем була направлена заява повідомлення про її вихід з відпустки 18 серпня 2023 року з проханням про усунення відповідних порушень та помилок допущених при оформлені наказу від 14 лютого 2023 року №10ВД/Б «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 ». Дана заява була направлена позивачем на електронну адресу відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також поштовим відправленням 972).

З журналу обліку працівників за 18 серпня 2023 року також убачається, що позивач прийшла на роботу о 08.32 годині. Як пояснив представник позивача, остання отримала відповідь на свою заяву від 26 липня 2023 року та не була допущена до роботи.

Згідно відповіді від 18 серпня 2023 року №ОТ/15-15/682 начальника Міжрегіонального офісу захисних масивів Дніпровських водосховищ на заяву позивачки від 26 липня 2023 року вбачається, що їй надана відпустка без обмеження строку дії, що на її посаді працює новий працівник за строковим трудовим договором на період дії воєнного стану. Також, відповідачем у відповіді зазначено, що строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 05:30 год. 16 листопада 2023 року, а також те, що позивачка може приступити до роботи не раніше закінчення строку дії воєнного стану.

З матеріалів справи убачається, що 04 серпня 2023 року позивач намагалася захистити свої права шляхом направлення скарги на дії керівника Міжрегіонального офісу захисних масивів Дніпровських водосховищ до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства водних ресурсів України, Центрального міжрегіонального управління Держслужби з питань праці, але на час розгляду справи до суду не було представлено результатів розгляду зазначеними установами скарги.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачка у справі подала відповідачу письмову заяву 26 липня 2023 року, яка містила повідомлення про вихід 18 серпня 2023 року з відпустки без збереження заробітної плати та оформлена відповідно до частини 3 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Заява була подана з урахуванням строків встановлених в Указі Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 №254/2023 затвердженого Законом України від 02 травня 2023 №3057-ІХ «Про продовження дії воєнного стану в Україні», оскільки воєнний стан в Україні, відповідно до вищенаведених нормативних актів, діяв саме до 05.30 год. 18 серпня 2023 року. Дана заява була отримана відповідачем 28 липня 2023 року та зареєстрована за вхідним номером № 1515/18. Тобто, позивач виявила бажання закінчити свою відпустку та повідомила про свій намір вийти на робоче місце та працювати. Законним результатом розгляду даної заяви відповідачем, відповідно до кадрового діловодства, був би виданий наказ про припинення відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 з 18 серпня 2023 року та допуск її до роботи. Укладення строкового трудового договору із іншою особою та робота її на посаді юрисконсульта не може бути перепоною для відновлення прав на роботу основного працівника.

Суд першої інстанції виснував, що не допущення до роботи ОСОБА_1 є втручанням її у конституційне право на працю та право заробляти працею на життя шляхом. Обмеження вказаного права відповідачем не ґрунтується на законі та порушує її конституційні права.

З урахуванням викладених обставин суд дійшов висновку про задоволення позову і в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за весь період вимушеного прогулу з 18 серпня 2023 року по 26 квітня 2024 року.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК Українипередбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

ЯК вбачається із матеріалів справи та встановлено судом позивачка у справі ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах із відповідачем із 13 листопада 2012 року коли була прийнята на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу (а.с. 11).

В подальшому переводила на посади начальника юридичного відділу наказом №152-К від 12 вересня 2013 року, на посаду провідного юрисконсульта служби правового забезпечення (наказ №114-к від 09 липня 2019 року) та на подасу головного юрисконсульта служби правового забезпечення згідно до наказу №88-к від 29 червня 2021 року і починаючи з 01 липня 2021 року перебувала на зазначені посаді (а.с. 12).

Також судом першої інстанції встановлено, що 28 жовтня 2022 року позивачкою було ініційовано звернення до відповідача як роботодавця щодо на дання їй відпустки без збереження заробітної плати на період дії карантину з 29 жовтня 2022 року.

Відповідно до наказів №75ВД/Б від 28 жовтня 2022 року та №80ВД/Б від 26 грудня 2022 року ОСОБА_1 було надано відпустку тривалістю 65 календарних днів без збереження заробітної плати (а.с. 53,54).

14 лютого 2023 року ОСОБА_1 подала роботодавцю заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати до кінця дії періоду воєнного стану відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЗУ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Згідно з частинами першою та третьою статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до пункту 5 статті 4 Закону України «Про відпустки» одним із видів відпусток є відпустка без збереження заробітної плати, яка надається відповідно до статей 25, 26 цього Закону.

За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік (стаття 84 КЗпП України, стаття 26 Закону України «Про відпустки»).

У частині третій статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки». Статтю 12 вказаного Закону доповнено частиною четвертою згідно із Законом від 01 липня 2022 року.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

При цьому, призупинення дії трудового договору, в розумінні частини першої статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Як вбачається із матеріалів справи 26 липня 2023 року ОСОБА_1 подала на ім`я керівника Міжрегіонального офісу захисних масивів дніпровських водосховищ Тушевського О.М. письмову заяву, яка містила повідомлення про вихід 18 серпня 2023 року з відпустки. Дана заява була подана з урахуванням строків встановлених в Указі Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 №254/2023 затвердженого Законом України від 02 травня 2023 №3057-ІХ «Про продовження дії воєнного стану в Україні», оскільки воєнний стан в Україні, відповідно до вищенаведених нормативних актів, діяв саме до 05.30 год. 18 серпня 2023 року. Дана заява була отримана відповідачем 28 липня 2023 року та зареєстрована за вхідним номером № 1515/18. Тобто, позивач виявила бажання закінчити свою відпустку та повідомила про свій намір вийти на робоче місце та працювати(а.с.20-22).

Відповідач своїм листом №ОТ/15-15/682 від 18 серпня 2023 року відмовив у допуску позивачки до роботи мотивувавши вказану відмову тим, що дію воєного часу в Україні продовжено до 05:30 16 листопада 2023 року. ( а.с. 24,25)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив із встановлених обставин справи та врахував вище вказані норми права та дійшов обґрунтованого висновку, що не допущення до роботи ОСОБА_1 є втручанням її у конституційне право на працю та право заробляти працею на життя шляхом. Обмеження вказаного права відповідачем не ґрунтується на законі та порушує її конституційні права.

Посилання відповідача на укладення строкового трудового договору із іншою особою та робота її на посаді юрисконсульта не може бути перепоною для відновлення прав на роботу основного працівника, з яким укладений безстроковий трудовий договір і правових підстав для його припинення не встановлено.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міжрегіонального офісу захисних масивів Дніпровських водосховищ, подану представником Онищенко Лілією Леонідівною , залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 квітня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв