Справа № 489/4719/24
Провадження № 2/489/1867/24
РІШЕННЯ

Іменем України

19 вересня 2024 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Костюченка Г.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі і гідності

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом в якому просить:

- визнати розповсюджену ОСОБА_2 інформацію такою, що не відповідає дійсності викладену у запереченні яке вона подала до Ленінського районного суду м. Миколаєва ІНФОРМАЦІЯ_1 за № НОМЕР_2;

- визнати відомості зазначені у запереченні від ІНФОРМАЦІЯ_1 за № НОМЕР_2 - наклепом ;

- стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.;

-обов`язати ОСОБА_2 вибачитися перед ОСОБА_1 в приміщенні Ленінського районного суду, запросивши всіх співробітників суду;

- постановити та направити до центру адвокатської діяльності ухвалу про позбавлення ОСОБА_3 звання адвоката та заняття з реєстрації в реєстрі адвокатів.

Як на підставу позовних вимог позивач вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , як представник відповідача ОСОБА_4 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі і гідності надала Ленінському районному суду відзив на зазначений позов. При цьому, порушила Закон України «Про адвокатуру», внесла відомості про події, яких не існувало.

Зазначає, що в лікарні були відсутні будь-які данні про її психічне здоров`я та інфекційну хворобу на «COVID-19». Також відповідачем було зазначено про начеб то агресивну поведінку позивача у лікарні, лаялась з образами що не відповідає дійсності.

Також зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 порушила медичний режим, що не підтверджено жодними доказами.

Поширення недостовірної інформації відповідачем завдало їй моральної шкоди.

Моральну шкоду оцінює в 100000,00 грн., душевними стражданнями перенесеними, наклепі, що відобразилося на здоровому сні.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.06.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

30 серпня 2024 відповідач надала суду відзив. Зазначає, що в провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі і гідності, в якості представника відповідача брала участь у цій справі ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.06.2024 вирішено: позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недостовірною інформацію поширену ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у зверненні до екстреної служби «102» Національної поліції щодо поведінки та стану здоров`я ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 врахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 коп.).

У іншій частині позовних вимог відмовити.

В частині стягнення моральної шкоди зазначене рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.08.2024 залишено без змін.

Відповідач заперечує порушення будь - яких прав позивача а також порушення Закону України «Про адвокатуру».

Інформація, зазначена у позовній заяві чи інший заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах, може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою для пред`явлення позову і стосується його предмета,була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленого процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності,честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань,свідками, а також само іншими особами, які брали участь у справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів раніше розглянутій справі.

Позивач не скористалась своїм правом надати заперечення на відзив.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оглянувши архівну справу № 490/9345/23, та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.

В провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі і гідності, в якості представника відповідача брала участь у цій справі ОСОБА_2 ( справа № 490/9345/23).

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 по вказаній справі надала до суду письмі заперечення в яких в задоволенні позову просила відмовити через його необґрунтованість. У запереченнях вказала, що з 05.01.2023 ОСОБА_1 була прийнята на тимчасове утримання в Миколаївську обласну лікарню відновного лікування Миколаївської обласної ради. З перших днів знаходження у лікарні, пацієнтка ОСОБА_1 поводила себе доволі агресивно. Кожен день надходили скарги до медичного персоналу від інших пацієнтів палати, а також і самого медичного персоналу, постійні погрози, лайки та образи, порушення медичного режиму. Повна асоціалізована та агресивна поведінка ОСОБА_1 призвела до звернення медичного персоналу до швидкої медично-психіатричної допомоги (ІНФОРМАЦІЯ_2), а 09.01.2023 до лікарні був запрошений лікар психіатр для консультування пацієнтки ОСОБА_1 , заключення якого міститься в лікарняній каркі. Для викладення інформації у відповідача були підстави, тому твердження останньої не були позбавлені підґрунтя і не були вчиненні для того, щоб просто «пролити брудом ОСОБА_1 »; зовсім не стосувалися її приватного життя, а були спрямовані виключно на поведінку позивача; на встановлення спокою пацієнтів та нормального функціонування лікарняного процесу, а також захисту медичного персоналу.

Із матеріалів архівної справи № 490/9345/23 та постановленого рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.06.2024 року встановлено, що ОСОБА_1 05.01.2023 звернулася за медичною допомогою до Миколаївської обласної лікарні відновного лікування з скаргами на стан здоров`я.

ІНФОРМАЦІЯ_2 о 21:16:00 старший фельдшер відновлювального лікування ОСОБА_4 повідомив на лінію 102, що «...якщо буде виклик за вказаною адресою, то ви виїжджати не потрібно так як жінка, яка можливо здійснить виклик перебуває в неадекватному стані, психічно хвора».

Звернення відповідача ОСОБА_4 було зареєстровано поліцією за № 95771606 як звернення інформаційного характеру (з органів охорони здоров`я), статус події - без реагування.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.06.2024 вирішено: позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недостовірною інформацію поширену ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у зверненні до екстреної служби «102» Національної поліції щодо поведінки та стану здоров`я ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 врахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 коп.).

У іншій частині позовних вимог відмовити. В частині стягнення моральної шкоди зазначене рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.08.2024 залишено без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Відповідно до частин першої-третьої статті 268 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел.

Згідно з статтею 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, під час здійснення повноважень щодо верифікації та моніторингу державних виплат не потребує згоди фізичних осіб на отримання та обробку персональних даних.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці вказує, що за державою повинна зберігатися певна свобода розсуду стосовно встановлення справедливого балансу між відповідними громадськими та приватними інтересами, які суперечать один іншому. Однак така свобода розсуду супроводжується європейським наглядом і її рамки залежать від характеру і значимості порушених інтересів, а також серйозності втручання.

Тобто, забороняється не лише збирання, а й зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її попередньої згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав та свобод людини.

Відповідно до статті 40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медичні працівники та інші особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» закріплено презумпцію психічного здоров`я. Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 6 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що медичні працівники, інші фахівці, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, та особи, яким у зв`язку з навчанням або виконанням професійних, службових, громадських чи інших обов`язків стало відомо про наявність у особи психічного розладу, про факти звернення за психіатричною допомогою та лікування у психіатричному закладі чи перебування в психоневрологічних закладах для соціального захисту або спеціального навчання, а також інші відомості про стан психічного здоров`я особи, її приватне життя, не можуть розголошувати ці відомості, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті.

Допускається передача відомостей про стан психічного здоров`я особи та надання їй психіатричної допомоги без згоди особи або без згоди її законного представника для: організації надання особі, яка страждає на тяжкий психічний розлад, психіатричної допомоги; провадження досудового розслідування або судового розгляду за письмовим запитом слідчого, прокурора та суду.

Подібні за змістом висновки містяться в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 760/8719/17 (провадження № 61-9359св19).

У даному випадку, відповідач, будучи адвокатом, звернувся до суду з відзивом із зазначенням фактів та обставин, які були предметом дослідження при розгляді справи № 490/9345/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі і гідності.

При цьому, зазначена у відзиві адвокатом інформація не є опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Також зазначена у відзиві інформація не є поширенням не є вивішуванням (демонстрації) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Інформація, зазначена у позовній заяві чи інший заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах, може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків,коли ця інформація була визначена підставою для пред`явлення позову і стосується його предмета,була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленого процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності,честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань,свідками, а також само іншими особами, які брали участь у справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів раніше розглянутій справі.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи та юридичної особи» у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема у вироках та інших судових рішеннях а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішень про накладення на особу дисциплінарних стягнень, для яких законом вставлений інший порядок оскарження.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, оцінивши наявні у справі докази суд приходить до висновку про недоведеність позивачем поширення відповідачем відносно неї недостовірної інформації, що заподіяло останній моральну шкоду.

Так, відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Нормою статті 1167 Цивільного кодексу України встановлено, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не довела належними і допустимим доказами, заподіяння їй відповідачем моральної шкоди, а тому така позовна вимога задоволенню не підлягає.

Інші доводи позивача, з огляду на предмет позову, не впливають на висновок суду, а тому не потребують додаткової оцінки судом.

У клопотанні викладеному у позовній заяві, позивач просила винести ухвалу та направити до центру адвокатської діяльності про позбавлення ОСОБА_3 звання адвоката та заняття з реєстрації в реєстрі адвокатів.

У частині п`ятій статті 262 ЦПК України передбачено, що в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Результат аналізу частини першої статті 262 ЦПК України дає підстави для висновку, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2019 у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Судом не встановлено підстав та аргументів для постановлення окремої ухвали відносно адвоката Кошевенко-Писарєвої В.А., оскільки викладені позивачем в клопотанні доводи є її особистою оцінкою дій відповідача та факти, що вказували на зловживання процесуальними правами і правами адвоката Писарєвою-Кошевенко В.А. не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. За такого, відсутні підстави для винесення окремої ухвали відносно відповідача.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі і гідності відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ,, місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 19.09.2024.

Суддя: Г.С. Костюченко