Справа № 146/2004/23
Провадження № 22-ц/801/1953/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 рокуСправа № 146/2004/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Шемети Т.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 липня 2024 року, ухвалене суддею Пилипчуком О.В. в смт Томашпіль, повне рішення складено 12 липня 2024 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Томашпільської селищної ради, виконавчого комітету Вапнярської селищної ради, третя особа: ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та визнання права власності,

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила:

- скасувати державну реєстрацію речових прав ОСОБА_2 на нерухоме майно житловий будинок, загальною площею 50,3 кв.м, житловою площею 34,4 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна баба ОСОБА_3 , яка до дня смерті проживала в АДРЕСА_1 . Після її смерті відкрилась спадщина, що складалася із згаданого житлового будинку.

У ОСОБА_3 було троє дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Єдиним спадкоємцем вказаного нерухомого майна за заповітом був батько позивачки, ОСОБА_2 , який за життя ОСОБА_3 , незадовго до її смерті, разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 та двома дітьми вселився в будинок в АДРЕСА_1 .

Не заявивши про відмову від спадщини, ОСОБА_2 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України фактично прийняв її та став єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері, однак, не встиг належним чином оформити прийняття спадщини, адже ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Після смерті ОСОБА_2 в будинку в АДРЕСА_1 , залишилася проживати його дружина ОСОБА_5 та двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 .

Проте, не зважаючи на вищезазначені факти, знаючи про заповіт, за яким єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 є ОСОБА_2 , до Томашпільського районного суду Вінницької області звернувся інший син ОСОБА_3 ОСОБА_2 із позовом про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті його матері. Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 09 червня 2005 року позов ОСОБА_2 було задоволено та визнано за останнім право власності в порядку спадкування на спірне домоволодіння. 02 серпня 2005 року, на підставі вказаного рішення суду, ОСОБА_2 зареєстрував право власності на спірний житловий будинок.

З огляду на відсутність правомірних підстав для прийняття спадщини ОСОБА_2 до Томашпільського районного суду Вінницької області із зустрічним позовом про скасування рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами та визнання права власності на домоволодіння звернувся син покійного ОСОБА_2 ОСОБА_8 . При перегляді заочного рішення про визнання права власності ОСОБА_2 на житловий будинок Томашпільський районний суд Вінницької області виніс ухвалу від 18 грудня 2006 року, якою позовну заяву ОСОБА_2 про продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно залишив без розгляду. Відтак, вказана ухвала Томашпільського райнонного суду Вінницької області від 18 грудня 2006 року є підставою для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на згаданий житловий будинок.

З 2003 року по даний час у вказаному житловому будинку постійно без реєстрації проживає ОСОБА_5 , а з 01 вересня 2019 року також і її дочка ОСОБА_9 та її неповнолітні діти: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

З огляду на те, що покійний чоловік ОСОБА_5 фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , але належно не оформив права на неї, то для оформлення права власності на спірний житловий будинок 18 вересня 2021 року ОСОБА_5 звернулася до Томашпільського районного суду Вінницької області з позовом до Вапнярської селищної ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Проте, рішенням у справі № 146/626/21 від 18 квітня 2022 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено у зв`язку з тим, що такі правовідносини мають вирішуватися у порядку спадкування.

Аналогічний висновок було викладено і в постанові Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2023 року, якою рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2022 року залишено без змін.

Після відмови у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_5 , 30 жовтня 2023 року представник ОСОБА_2 подав до суду позовну заяву про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпоряджання власністю шляхом виселення із житлового приміщення ОСОБА_5 . Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2023 року відкрито провадження у справі №146/1638/23.

Відтак, наразі ОСОБА_2 намагається виселити ОСОБА_13 зі спірного будинку на підставі того, що саме за відповідачем зареєстроване право власності на житловий будинок. Однак, враховуючи все вищезазначене, ОСОБА_2 хоча і зареєстрований власником домоволодіння у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, проте ця державна реєстрація є незаконною (проведена на підставі рішення суду, при перегляді якого позовна заява ОСОБА_2 була залишена без розгляду ухвалою суду від 18 грудня 2006 року) та порушує майнові права спадкоємців ОСОБА_2 : ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а тому підлягає скасуванню.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У скарзі зазначає, що в рішенні суду по суті спору немає жодного спростування позовних вимог. Відмова суду у задоволенні позову обґрунтована лише тим, що позов подано до неналежних відповідачів, що не відповідає дійсності. Зазначаючи про те, що відповідачі є неналежними, суд має вказати належного відповідача. ОСОБА_2 не може бути відповідачем у справі, оскільки в нього відсутній правовстановлюючий документ, що підтверджує його право власності на будинок, і спір про право з ним відсутній.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_3 01 червня 1993 року склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті житловий будинок зі всіма наявними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори Калініною Р.Я. та зареєстровано в реєстрі за №860 (а.с.11).

У ОСОБА_3 було троє дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

У ОСОБА_2 були дружина ОСОБА_5 та двоє дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Городківка Крижопільського району Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 20 листопада 2004 року (а.с.7).

Позивачка, ОСОБА_14 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 . Її батьками зазначено: батько ОСОБА_2 , матір ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 14 червня 199 року (а.с.14).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №8 від 26 лютого 2021 року, прізвище ОСОБА_14 після державної реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_15 » (а.с.9).

Відповідно до відповіді Державного нотаріального архіву Вінницької області від 17 січня 2024 року № 66/01-18, наданої на запит суду, згідно даних Алфавітних книг обліку спадкових справ Томашпільської державної нотаріальної контори за 2004-2008 роки, які знаходяться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві Вінницької області, спадкову справу до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 по фонду Томашпільської державної нотаріальної контори не виявлено.

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої ОСОБА_5 , як уповноваженому власнику житлового приміщення, 09 квітня 2024 року виконавчим комітетом Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, в смт Вапнярка по вул. Мистецька, 34, до складу сім`ї (зареєстрованих) входить: син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; дочка ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.127).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №1101, виданої ОСОБА_1 , як уповноваженому власнику житлового приміщення, 30 листопада 2023 року виконавчим комітетом Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, в смт Вапнярка по вул. Мистецька, 34, проживають без реєстрації з 01 червня 2019 року: син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; син ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дочка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.10).

Крім того, згідно даних Алфавітних книг обліку спадкових справ Томашпільської державної нотаріальної контори, наявний запис про спадкову справу №230/2004 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , а в книзі обліку і реєстрації спадкових справ Томашпільської державної нотаріальної контори Вінницької області від 11 травня 2004 року ї запис щодо подачі заяви про прийняття спадщини, однак відсутня дата видачі свідоцтва про право на спадщину. Спадкова справа №230/2004 Томашпільською державною нотаріальною конторою до державного нотаріального архіву на зберігання не передавалася (а.с.57).

У копії спадкової справи після смерті ОСОБА_3 є нотаріально посвідчена заява ОСОБА_4 про прийняття спадщини від 09 квітня 2004 року. У заяві зазначено, що після смерті матері ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить вклад у банку, на який матір`ю було зроблене заповідальне розпорядження на її ім`я. Просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом, на вклад у банку (а.с.83-89).

Свідоцтва про право на спадщину спадкова справа не містить.

20 квітня 2005 року ОСОБА_4 відмовилася від належної їй долі у спадщині на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що залишився після смерті її матері ОСОБА_3 на користь сина померлої - ОСОБА_2 , що відображено у її нотаріально посвідченій заяві від 20 квітня 2005 року (а.с.124).

Також встановлено, що рішенням Томашпільського районного суду від 09 червня 2005 року визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на домоволодіння розташоване по АДРЕСА_1 , яке залишилося після смерті його матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області (а.с.157).

Згідно ухвали Томашпільського районного суду від 18 грудня 2006 року заяву ОСОБА_2 про продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно залишено без розгляду (а.с.158).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №357983229 від 12 грудня 2023 року, право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності: рішення суду, б/н, 09 червня 2005 року, Томашпільський районний суд (а.с.8).

ОСОБА_1 , вважаючи, що спадщину після смерті її баби ОСОБА_3 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв син останньої - ОСОБА_2 , однак, не встиг належним чином оформити прийняття спадщини, а реєстрація права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за третьою особою ОСОБА_2 є незаконною, звернулася до суду із вказаним позовом до Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Томашпільської селищної ради та виконавчого комітету Вапнярської селищної ради.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позов про скасування рішення про державну реєстрацію прав та визнання права власності ОСОБА_1 пред`явлено до неналежних відповідачів, а з клопотанням про заміну неналежного відповідача позивач не зверталася.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений з урахуванням обставин даної справи та у відповідності до норм матеріального права.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).

Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.

Апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 за результатами розгляду справи просила скасувати державну реєстрацію речових прав ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 та визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на вказаний житловий будинок.

Відповідачами ОСОБА_1 визначила державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Томашпільської селищної ради та виконавчий комітет Вапнярської селищної ради, а ОСОБА_2 - третьою особою.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вказаний житловий будинок увійшов до складу спадщини після смерті її рідної баби ОСОБА_3 , яку в свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, прийняв син померлої ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_2 був спадкоємцем майна ОСОБА_3 за заповітом.

Крім сина ОСОБА_2 , в ОСОБА_3 було ще двоє дітей: син ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_4 .

На підставі рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 09 червня 2005 року про визнання права власності на спадкове майно, за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок.

ОСОБА_1 вказує, що при перегляді вказаного рішення позовна заява ОСОБА_2 була залишена без розгляду, а тому вважає, що реєстрація права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 є незаконною та порушує майнові права спадкоємців ОСОБА_2 , якими є вона, а також ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

У статті 1216 ЦК України зазначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України).

Як роз`яснено в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідачами у таких справах є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

З матеріалів справи встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 протягом визначеного ч. 1 ст. 1270 ЦК України строку звернулася ОСОБА_4 (дочка).

Наявна в матеріалах справи копія заяви ОСОБА_4 про відмову від прийняття спадщини датована 20 квітням 2005 року, отже така заява подана поза межами строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, а відтак не можна її наявністю стверджувати, що ОСОБА_4 не є спадкоємцем.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що спадкоємець не може прийняти спадщину в частині.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 вважається такою, що прийняла спадщину, однак, до розгляду справи вона залучена не була.

З незрозумілих причин відповідачем за вказаною вимогою було визначено виконавчий комітет Вапнярської селищної ради.

Крім того встановлено, що право власності на спірний житловий будинок у порядку спадкування зареєстровано за ОСОБА_2 і за результатами розгляду справи ОСОБА_1 просить скасувати державну реєстрацію речових прав ОСОБА_2 на житловий будинок.

Однак, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права не може бути звернена до державного реєстратора. Державний реєстратор, зокрема і нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Подібний за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17.

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 (пункт 36), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (пункт 25), від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/17-а, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (пункт 24), від 26 лютого 2020 року у справі №287/167/18-ц (пункт 52)).

Враховуючи викладене, державний реєстратор речових прав на нерухоме майно Томашпільської селищної ради не може бути відповідачем за вказаними вимогами, оскільки речове право на спірний житловий будинок (право власності) зареєстровано за ОСОБА_2 , тобто заявлені вимоги безпосередньо стосуються його прав та обов`язків та не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка в такій ситуації має бути залучена відповідачем (співвідповідачем).

Факт наявності чи відсутності в ОСОБА_2 правовстановлюючого документу, що підтверджує його право власності на будинок, не є визначальним, оскільки саме щодо ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис про право власності.

Ненадання судом першої інстанції оцінки позовним вимогам не впливає на висновок суду першої інстанції, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання щодо їх задоволення чи відмову у задоволенні. Без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставою для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2024 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета