ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1431/24 Справа № 932/6078/21 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Барильської А.П., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Уваров Максим Олександрович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, про визнання права власності у порядку спадкування, визнання договору недійсним та скасування реєстраційний дій, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог ПН ДМНО ОСОБА_4 , ПН ДМНО ОСОБА_5 , про визнання права власності у порядку спадкування, визнання договору недійсним та скасування реєстраційний дій, мотивуючи його тим, що вона є рідною сестрою ОСОБА_6 , яка померла у червні-липні 2019 року, та після смерті якої відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири, розташованої у АДРЕСА_1 , а також з квартири, розташованої у АДРЕСА_2 .

Зазначала, що їй стало відомо про те, що заяву про прийняття спадщини подала ОСОБА_2 , яка вказала, що вона є рідною сестрою ОСОБА_6 , у зв`язку з цим ПН ДМНО ОСОБА_7 було заведено спадкову справу. 28 лютого 2020 року на ім`я ОСОБА_2 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частини квартири, розташованої у АДРЕСА_1 , та на квартиру у АДРЕСА_2 . 02 березня 2020 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 успадковане нею майно у вигляді 1/2 частини квартири, розташованої у АДРЕСА_1 .

Вказувала, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2020 року було встановлено, що ОСОБА_2 не є рідною сестрою ОСОБА_6 , а надані нею документи для підтвердження родинних відносин з померлою, є підробленими. Також цим рішенням були визнані недійсними свідоцтва про право на спадщину від 28 лютого 2020 року, видані на ім`я ОСОБА_2 , та визначено їй додатковий строк для подання заяви для прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що 31 червня 2021 року ПН ДМНО ОСОБА_7 відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_6 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру, просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 02 березня 2020 року, посвідчений ПН ДМНО Кейтельгіссер О.М., за реєстровим №229; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51391828 від 28 лютого 2020 року, видалити запис про право власності 35727502 за ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51418966 від 02 березня 2020 року, видалити запис про право власності 35753114 та припинити право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла у червнілипні 2019 року; витребувати у ОСОБА_3 з чужого незаконного володіння 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2023 року у задоволені позову відмовлено.

З таким рішенням не погодилася позивачка та звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона є єдиною законною спадкоємицею спірної квартири, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. ОСОБА_2 не є спадкоємицею її померлої сестри та не мала права дарувати 1/2 частини спадкового майна ОСОБА_3 . Судом було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не враховано ряд належних та допустимих доказів. Посилання суду на наявність заяви про прийняття спадщини від ОСОБА_8 не може бути підставою для відмови, оскільки до нотаріуса була подана виключно заява без жодних документів, та після подачі аналогічної заяви відповідачкою ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину були видані саме їй, та ОСОБА_8 жодних прав не заявляв.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_1 , виданого Новокодацьким районним у м.Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, ОСОБА_6 померла приблизно у червнілипні 2019 року.

Точна дата смерті не встановлена, оскільки ОСОБА_6 була одинокою особою, і коли померла, то кілька тижнів лежала у квартирі, доки представники Дніпровської міської ради не здійснили її поховання.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина у вигляді нерухомого майна, а саме: 1/2 частини квартири, розташованої у АДРЕСА_1 , а також квартири, розташованої у АДРЕСА_2 .

31 січня 2020 року до ПН ДМНО ОСОБА_4 надійшла заява начебто рідної сестри померлої ОСОБА_6 ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті спадкодавця.

У зв`язку із поданням заяви про прийняття спадщини, ПН ДМНО ОСОБА_4 26 грудня 2019 року була заведена спадкова справа №65304522.

28 лютого 2020 року ПН ДМНО ОСОБА_4 було видано на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 за реєстр. №57 на 1/2 частини квартири, розташованої у АДРЕСА_1 .

Того ж дня було видано на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 за реєстр. №58, на квартиру у АДРЕСА_2 .

Після набуття права власності на спадкове майно, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 1/2 частини квартири, розташованої у АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 02 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., за реєстровим №229.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року по справі №201/7982/20 визнані недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані приватним нотаріусом ДМНО Уваровим М.О. на ім`я ОСОБА_2 , за реєстровими №57,58.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини терміном три місяці з дня набрання законної сили рішенням суду.

У вказаному рішенні суду також встановлено, що ОСОБА_2 не мала права на спадкування після смерті ОСОБА_6 , оскільки у неї відсутнє споріднення із померлою.

Факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , як вказує позивачка, підтверджується відомостями про батьків у свідоцтві про народження на ім`я ОСОБА_9 , серія I-ШЮ, № НОМЕР_2 , від 05 липня 1963 року, виданому відділенням реєстрації актів цивільного стану м.Вільнюс, та апостильованою випискою, що посвідчує запис про народження ОСОБА_10 , № НОМЕР_3 , від 22 грудня 1956 року, видана відділом цивільної метрикації м.Вільнюса.

Зазначені докази позивачем не додані до матеріалів справи, копії свідоцтв про народження містяться лише в матеріалах спадкової справи, проте, ці копії не чіткі, тому суд не може перевірити наявність родинних зв`язків між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Як видно із заяви про прийняття спадщини, 30 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ПН ДМНО ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини у строк, наданий рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року по справі №201/7982/20.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не є стороною договору дарування і на момент його укладення не була залучена до кола спадкоємців, не було встановлено судом її родинні зв`язки із померлою та такий спосіб захисту як визнання договору дарування недійсним, не призведе до реального поновлення порушених прав та інтересів позивача. Таких договорів, до речі, може бути й декілька, однак визнання усіх договорів, за якими майно було відчужено (передано) на користь третіх осіб, не буде відповідати змісту порушеного права та спричиненим наслідкам. В частині позовних вимог про скасування рішень державного реєстратора, видалення записів про право власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на 1/2 частини квартири, розташованої у АДРЕСА_1 , суд виходив із того, що позивачка або не використала такий спосіб захисту своїх прав, не реалізувавши судове рішення, або взагалі не зверталась до реєстратора. Відтак, суд не може скасовувати рішення реєстратора чи скасовувати записи про речові права, які й так самостійно, в силу Закону, є такими, що припинились. Вимога про «видалення» записів, як про то просить позивач, взагалі не передбачена Законом №1952, та не є належним способом захисту прав. Позивачка просить визнати право власності у порядку спадкування за собою, на 1/2 частини квартири, розташованої у АДРЕСА_1 , з матеріалів спадкової справи видно, що спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняло кілька осіб. Так, заяви про прийняття спадщини подані ОСОБА_2 (яка не є сестрою померлої), а також ОСОБА_8 , який не був залучений до участі у справі, втім, прийняв спадщину. Право на витребування майна належить виключно власнику майна, в той час коли позивачка не є власником.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права,

яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16, провадження №12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав

та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, провадження №12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, провадження №14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, провадження №14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19, провадження №12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, провадження №14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20, провадження №12-61гс21 (пункт 148)).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_11 , з посиланням на те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2020 року, яке набрало законної сили та не може бути поставлене під сумнів, було встановлено, що ОСОБА_2 не є рідною сестрою ОСОБА_6 , а надані нею документи для підтвердження родинних відносин з померлою, є підробленими. Цим рішенням були визнані недійсними свідоцтва про право на спадщину від 28 лютого 2020 року, видані на ім`я ОСОБА_2 , та встановлено, що ОСОБА_2 не мала права на спадкування після смерті ОСОБА_6 . Рішенням встановлено, що саме вона, ОСОБА_1 , є рідною сестрою ОСОБА_6 та визначено їй додатковий строк для подання заяви для прийняття спадщини. Просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 02 березня 2020 року, посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_5 , за реєстровим №229; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51391828 від 28 лютого 2020 року, видалити запис про право власності 35727502 за ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51418966 від 02 березня 2020 року, видалити запис про право власності 35753114 та припинити право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла у червнілипні 2019 року; витребувати у ОСОБА_3 з чужого незаконного володіння 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 та стягнути з відповідачів судові витрати.

У позові посилалася на те, що її права порушені, оскільки спірна квартира (1/2 частина квартири АДРЕСА_3 ) фактично вибула зі спадкової маси через отримання свідоцтва про право на спадщину особою, яка не мала не це права, та укладення нею в подальшому договору дарування спірної частини майна.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у червні-липні 2019 року померла сестра позивачки.

Рішенням суду у справі №201/7982/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ПН ДМНО ОСОБА_4 , про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_4 після померлого спадкодавця ОСОБА_6 , видане 28 лютого 2020 року на ім`я ОСОБА_2 . ПН ДМНО ОСОБА_4 , зареєстроване в реєстрі за №58. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 після померлого спадкодавця ОСОБА_6 , видане 28 лютого 2020 року на ім`я ОСОБА_2 . ПН ДМНО ОСОБА_4 , зареєстроване в реєстрі за №57. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її рідної сестри ОСОБА_6 , яка померла у червнілипні 2019 року, терміном у три місяці з дня набрання законної сили рішенням суду.

Тобто позивачкою доведено факт того, що померла ОСОБА_6 є її рідною сестрою та доведено факт того, що до спадкового майна входить 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 .

30 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до ПН ДМНО ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини у строк, наданий рішенням суду.

Постановою ПН ДМНО ОСОБА_4 від 31 червня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з посиланням на те, що відсутні правовстановлюючі документи.

З матеріалів справи встановлено, що 07 квітня 2006 року ОСОБА_6 видане свідоцтво про право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 та, згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зареєстровано за нею право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Окремо, колегія суддів звертає увагу на те, що інша 1/2 частина вказаної квартири належить саме позивачці ОСОБА_1 .

Згідно зі статтями 1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями

за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Таким чином, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 20 квітня 2021 року у справі №727/967/16-ц (провадження №61-14293св19), від 22 червня 2022 року у справі №335/8468/18 (провадження №61-8286св21), від 14 червня 2023 року у справі №715/2438/21 (провадження №61-748св23), від 14 червня 2023 року у справі №757/23492/13-ц (провадження №61-11014св20), від 19 червня 2023 року у справі №521/4328/16 (провадження №61-4268св23) та інших.

З врахуванням встановлених обставин колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позов в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, у порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , померлої у червні-липні 2019 року.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК).

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивачка набула право захищати свої права на спадкове майно,в тому числі шляхом витребування цього майна із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункти 115,116), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20) та багатьох інших.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник

з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило

у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14-ц (провадження №14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (провадження №12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (провадження №14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №462/5804/16-ц (провадження №61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі №263/16124/17 (провадження №61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі №462/5536/16-ц (провадження №61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі №463/2340/17 (провадження №61-16441св20).

Крім цього, у постанові від 13 липня 2022 року у справі №199/8324/19 (провадження №14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна

є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині витребування у ОСОБА_3 з чужого незаконного володіння 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, також підлягають до задоволення, оскільки спірне майно вибуло з володіння позивача, як спадкоємця померлого власника, не з його волі, і не з волі спадкодавця, а тому порушене право позивача, як власника майна, підлягає судовому захисту відповідно до положень статті 388 ЦК України шляхом витребування такого майна.

В іншій частині позову, а саме про визнання недійсним договір дарування від 02 березня 2020 року, посвідчений ПН ДМНО Кейтельгіссер О.М., за реєстровим №229; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51391828 від 28 лютого 2020 року, видалення запису про право власності 35727502 за ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 ; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51418966 від 02 березня 2020 року, видаливши запис про право власності 35753114 та припинивши право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , слід відмовити.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, пропорційно до заявлених та задоволених позовних вимог, з відповідачів на користь позивачки слід стягнути судові витрати у розмірі по 2 270 грн. з кожного, понесені позивачкою у зв`язку з сплатою судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Уваров Максим Олександрович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, про визнання права власності у порядку спадкування, визнання договору недійсним та скасування реєстраційний дій задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, у порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , померлої у червні-липні 2019 року.

Витребувати у ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) з чужого незаконного володіння 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі по 2 270 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: А.П.Барильська

М.О.Макаров