Провадження № 2/127/1483/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про права власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Шикунова А.О., в травні 2023 року звернувся до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради «Про приватизацію державного фонду в м. Вінниці» № 1310 від 30.09.1999 року в частині оформлення права приватної (спільної) власності з безоплатною передачею у власність громадян квартири АДРЕСА_1 ; визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1310 від 30.09.1999 року.

Позовні вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 , а його рідний брат ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначає, що вважаючи себе єдиним спадкоємцем та одночасно співвласником квартири квартира АДРЕСА_1 , позивач прийняв спадщину, оскільки постійно був зареєстрований та проживав у вказаній квартирі. Після звернення у листопаді 2022 року до Першої вінницької державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтво про право власності на спадщину, позивачу стало відомо про існування свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1999 року, яке видано на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30.09. 1999 року за №1310, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності матері позивача ОСОБА_3 та рідному брату ОСОБА_4

Крім того, нотаріусом йому було повідомлено про те, що на підставі заяви ОСОБА_2 (дружини покійного брата) 12.03.2019 року заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_4 .

Також позивачем з`ясовано, що його не було включено до приватизації квартири, де він був зареєстрований та постійно проживав, хоча він надавав свою заяву про передачу в приватну власність квартири разом із братом та матір`ю. Приватизація квартири за адресою: АДРЕСА_2 відбувалась відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 (чинне на той час).

Так, згідно ордеру № 2648 виконавчого комітету міської ради народних депутатів міста Вінниці від 28 грудня 1979 року батькові позивача ОСОБА_5 , який помер ще у 1994 році, було надано право на зайняття окремої 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., разом з членами його сім`ї: ОСОБА_3 (дружина): ОСОБА_1 (син) та ОСОБА_4 (син). Після заселення у вказану квартиру вони усі зареєструвалися у ній, про що свідчить довідка ЖЕК-13 від 19.04.1988 року.

Позивач звертає увагу, що він постійно був зареєстрований у даній квартирі, проживав разом із матір`ю і братом, і вона є його єдиним житлом.

Відтак, позивач вважає, що його права порушено, а тому вимушений звернутися до суду з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.05.2023 року було прийнято заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

14.11.2024 року на підставі ухвали суду по справі залучено у якості співвідповідача ОСОБА_2 , яка згідно свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу з державного реєстру речових прав являється власником 1/2 частини спірно квартир після смерті чоловіка та 1/4 частини спірної квартир, після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який в свою чергу прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_3 , але не оформив своїх спадкових прав.

07.12.2024 року з метою забезпечення позову на підставі ухвали суду було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

18.12.2023 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Костюк Г.М. до суд подано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні заявлених позивачем вимог з огляду на те, що Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1310 від 30 вересня 1999 року вирішено передати у приватну власність квартири з державного житлового фонду за адресою: АДРЕСА_2 . 30 вересня 1999 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради було видано свідоцтво про право власності на квартиру по АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . На момент приватизації у квартирі по АДРЕСА_2 були зареєстровані ОСОБА_6 - квартиронаймач, ОСОБА_4 - син. Позивач по справі ОСОБА_1 у вище вказаній квартирі на момент подачі документів та заяви про приватизацію не був зареєстрований, відповідно до копії паспорта останній був зареєстрований в квартирі лише 25 серпня 1999 року, тобто вже після подання документів на приватизацію. Отже, право фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації. На момент подачі документів на приватизацію і до 25 серпня 1999 року ОСОБА_1 у квартирі за адресою по АДРЕСА_2 не проживав, що підтверджується копією його паспорту. Крім того, звертає увагу суд, що паспорт ОСОБА_1 виданий 19 серпня 1999 року, і в ньому відсутні відмітки про його місце проживання та реєстрації до 25 серпня 1999 року. Відповідачу достеменно відомо, що ОСОБА_1 проживав за адресою АДРЕСА_3 і лише з 25.08.1999 року прописаний за адресою АДРЕСА_2 .

З огляду на зазначене, приватизація спірної квартири була проведена на всіх членів сім`ї наймача, які проживали разом з ним на час звернення з відповідною заявою. Також позивачем порушено строк позовної давності при звернені до суду з даним позовом, а тому просить суд застосувати до вказаних позовних вимог строк позовної давності та відмовити у їх задоволенні.

27.12.2023 року ухвалою суду витребувано з Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області завірену копію заяви (форми №1) про видачу паспорту гр. України (зразка 1994 року) на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

12.01.2024 року на виконання вищевказаної ухвали Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області надіслало завірену належним чином копію заяви про видачу паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 163-164).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

23.04.2024 року на підставі ухвали суду витребувано з відділу № 1 м. Вінниця Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області завірену копію Акту 5, складеного 19.08.1999 року у Ленінському РВ УМВС України у Вінницькій області про визнання таким, що виписаний помилково та знищення паспорту громадянина України від 1995 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , м. Гомель.

08.05.2024 року з відділу № 1 м. Вінниця Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області надійшов лист про неможливість виконати вищевказану ухвалу суду, оскільки відповідно Акту № 1 від 23.01.2017 року усю документацію було знищено.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шикунова А.О. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позові та на підставі наявних у справі беззаперечних доказів.

Представник відповідача Вінницької міської ради Мельник С.С. у судовому засіданні заперечень проти заявлених позовних вимог не висловив, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду, вказавши, що під час проведення приватизації було допущено порушення інтересів позивача.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Костюк Г.М. у судовому засіданні заперечили проти заявлених позовних вимог, посилаючись на викладенні обставини у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а тому з огляду на зазначені вище обставини суд звертає увагу на такі висновки Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду.

Судом установлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно ордеру №2648 виконавчого комітету міської ради народних депутатів міста Вінниці від 28 грудня 1979 року батькові позивача ОСОБА_5 , який помер ще у 1994 році, було надано право на зайняття окремої 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., разом з членами його сім`ї: ОСОБА_3 (дружина): ОСОБА_1 (син) та ОСОБА_4 (син). Після заселення у вказану квартиру вони усі зареєструвалися у ній, про що свідчить довідка ЖЕК-13 від 19.04.1988 року (а.с. 11-12).

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1999 року, яке видано на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30.09. 1999 року за №1310, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності матері позивача ОСОБА_3 та рідному брату ОСОБА_4 (а.с 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.11.2022 року Серія НОМЕР_1 , а також відповідно до свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер рідний брат ОСОБА_4 (а.с. 9-10).

Згідно свідоцтв про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 та витягів з Державного реєстру речових прав, на даний час являється власником 1/2 (однієї другої) частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (сто шістдесят вісім), квартира АДРЕСА_5 (сто), яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 вересня 1999 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з рішенням від 30 вересня 999 року, № 1310, зареєстрованого комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 11.10.1999 року, і записаного реєстрову книгу № 4, за реєстровим № 1084 (зареєстровано в реєстрі 3-1489), а також 1/4 (однієї четвертої) частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (сто шістдесят вісім), квартира АДРЕСА_5 (сто), яка належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 вересня 1999 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» згідно з рішенням від 30 вересня 1999 року, № 1310, зареєстрованого комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 11.10.1999 року, і записаного в реєстрову книгу № 4, за реєстровим № 1084, матері померлого ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкоємцем якої був її син ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (зареєстровано в реєстрі3-1996) (а.с 112-113).

Судом встановлено в ході судового розгляду також те, що позивач, вважаючи себе єдиним спадкоємцем та одночасно співвласником квартири квартира АДРЕСА_1 , прийняв спадщину, оскільки постійно був зареєстрований та проживав у вказаній квартирі.

Після звернення у листопаді 2022 року до Першої вінницької державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право власності на спадщину, позивачу стало відомо про існування свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1999 року, яке видано на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30.09. 1999 року за №1310, згідно якого квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності матері позивача ОСОБА_3 та рідному брату ОСОБА_4 , після смерті якого на підставі заяви ОСОБА_2 (дружини покійного брата) 12.03.2019 року заведено спадкову справу.

Також судом встановлено, що позивача не було включено до приватизації квартири, де він був зареєстрований та постійно проживав, хоча як він стверджує у позові, він надавав свою заяву про передачу в приватну власність квартири разом із братом та матір`ю, будь-яке житло ними на території України не приватизовувалося, що підтверджується наданими суду відповідачем Вінницькою міською радою документами, які стали підставою для приватизації спірної квартири, саме заява до виконавчого комітету ВМР про оформлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передачі у приватну спільну сумісну власність спірної квартири від 07.09.1999 року, довідка про склад сім`ї, де зазначено тільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , розрахунок площі квартири що безоплатно приватизується та рішення виконавчого комітету ВМР від 20.09.1999 року №1310 (а.с.50-55).

Приватизація квартири за адресою: АДРЕСА_2 , відбувалась відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 (чинне на той час).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнату квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян У країн и.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створені органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до пункту 2 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі - Положення), чинного на момент приватизації, передачі у власність громадян підлягали квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами па у мовах найму.

Згідно з пунктами 18, 20, 21, 23 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2. 3) та необхідну консультацію.

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним. користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до досліджених в ході судового розгляду доказів, а саме витребуваних у Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області завіреної копію заяви (форми №1) про видачу паспорту гр. України (зразка 1994 року) на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено що до паспорту громадянина України (зразка 1994 року), виданого Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 19 серпня 1999 року, на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що поданий (а.с. 103-104). на сторінці 11 паспорту значиться штамп Відділу внутрішніх справ Замостянського району про те, що позивач виписаний 21 серпня 1999 року та прописаний 21 серпня 1999 року за адресою квартира АДРЕСА_1 .

Крім того, судом встановлено, що позивачем у свій час було здійснено заміну паспорта у зв`язку із тим, що паспорт серія НОМЕР_3 від 04.12.1995 року оформлений та виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області на прізвище « ОСОБА_7 », замість нього було видано паспорт громадянина України на прізвище « ОСОБА_8 » серія НОМЕР_4 від 19.08.1999 року,який було оформлено та видано Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області у зв`язку з уточненням написання прізвища позивача (а.с. 163-164, 172-174).

Зазначене доводить позивача про те, що з часу вселення він постійно проживав і був прописаний у спірній квартирі.

Отже, на момент отримання цього паспорту позивач був прописаний за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

На спростування доводів відповідача ОСОБА_2 про те, що з часу вселення він постійно не проживав і на час приватизації не був прописаний у квартирі АДРЕСА_1 , в матеріалах справи наявні надані суду докази з Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області за отриманням копії заяви (форми №1) про видачу паспорту гр. України (зразка 1994 року) на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також архівні довідки з Вінницького міського військкомату та виписки із наказу Міністерства оборони України №0574, підтверджено поважність відсутності за місцем реєстрації позивача, оскільки останній проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_5 в період з 19.11.1986 року по 18.06.1989 рік, та був після цього переведений до військової частини НОМЕР_6 , де в 1993 році був звільнений з лав Збройних Сил України у зв`язку з погіршенням здоров`я.

Крім того, відповідно до відповіді командира військової частини НОМЕР_7 ОСОБА_9 , встановлено, що ОСОБА_1 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного місця проживання, та обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями (службовим житлом) при житловій комісії В/Ч НОМЕР_7 не перебував та будь-яким житлом не забезпечувався. (а.с. 195)

Також в ході судового розгляду судом було здійснено допит свідків, які надали наступні покази.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що проживає у будинку АДРЕСА_6 вже 40 років, знає особисто ОСОБА_11 , і підтверджує той факт, що він постійно проживав у квартирі АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що знає ОСОБА_11 з 1985 року, у 1987 році ОСОБА_11 та її сестра одружилися, на той час він був прописаний по вул. Свердлова. В 1989 році ОСОБА_11 служив у армії у Старокостянові. Вже у 1991 році у нього та її сестри стосунки погіршилися і 1992 році вони розлучилися, і на момент розлучення ОСОБА_11 служив уже у м. Вінниці та проживав по ОСОБА_13 . На запитання сторони відповідача також повідомила, що ОСОБА_11 з 1993 року звільнився з ЗСУ, а щодо його брата ОСОБА_14 , то може сказати те, що йому після одруження придбали іншу квартиру, а тому вона його в квартирі АДРЕСА_5 по ОСОБА_13 не бачила, на відміну від ОСОБА_11 , який постійно там проживав.

Свідок ОСОБА_15 повідомила суду, що позивача знає особисто, є його другом, після того як вони познайомилися, ОСОБА_11 пішов до армії служити у Калузьку область, у 1985 році він повернувся і одружився. Восени 1998 року вони знову відновили спілкування і стосунки, ОСОБА_11 проживав деякий час проживав в орендованій квартирі, оскільки посварився із матір`ю, яка проживала по АДРЕСА_6 . У 1998 році ОСОБА_11 їй повідомив про те, що у нього немає паспорта, після того усі свята вони разом святкували по АДРЕСА_6 у його квартирі.

Як зазначено в статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію житла мають і тимчасово відсутні громадяни, за якими зберігається право на житло, у відповідності до ст. ст. 71, 73 ЖК України.

Наведене положення закону підкріплює переконання суду в тому, що отримання органом приватизації інформації про осіб, які вправі претендувати на приватизацію об`єктів державного житлового фонду, можливо лише за наявності інформації про зареєстрованих в цьому об`єкті фізичних осіб.

Як встановлено Основним законом в Розділі І «Основні засади», органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (ст. 6 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції).

За змістом ст. 119 Конституції України місцеві державні адміністрації як територіальні органи виконавчої влади на відповідній території забезпечують виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади; законність і правопорядок; додержання прав і свобод громадян і т. і.

Як вже було зазначено, підставою для визнання незаконним рішення органів законодавчої та виконавчої влади, а також їх посадових осіб є невідповідність такого акту Конституції України та актам цивільного законодавства і порушення ним цивільних прав або інтересів.

Підставою для задоволення позову про визнання незаконним рішення органу виконавчої влади є сукупність таких складових, як встановлена судом неправомірність цього рішення і порушення права сторони виконавчого провадження цими рішеннями, діями чи бездіяльністю.

У зав`язку з викладеним, не вбачаючи в діях та рішенні органу виконавчої влади при здійсненні приватизації наявні ознак порушення законності та неправомірного посягання на права позивача, а тому суд вбачає підстави для задоволення позову.

Підстави для визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради «Про приватизацію державного фонду в м. Вінниці» № 1310 від 30.09.1999 року в частині оформлення права приватної (спільної) власності з безоплатною передачею у власність громадян квартири АДРЕСА_1 , суд вбачає те, що на момент ухвалення такого рішення позивач, який був зазначений в ордері на вселення, був зареєстрований у даній квартирі і постійно проживав, що підтверджено в ході розгляду справи, а конкретно відміткою про реєстрацію у паспорті від 29.08.1999 року (а.с. 104), що в свою чергу є підставою для визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1310 від 30.09.1999 року.

Щодо заявлено клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до даних позовних вимог, то суд їх відхиляє, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими і належними доказами не підтвердженні, а в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази про те, що позивач при зверненні до Першої вінницької державної нотаріальної контори у листопаді 2022 року дізнався про порушене йог право і після того був змушений звернутися до суду із даним позовом. (а.с. 14-18).

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А статтею 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При визначенні початку перебігу позовної давності у правовідносинах, що регулюються ст. 388 ЦК. такі рахуються з моменту, коли особа довідалася/або могла довідатися про момент порушення її права, тобто з вибуття майна із власності або користування чи з моменту набуття майна особою, у якої це майно перебуває на час подачі позову.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном за власною волею.

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Отже, враховуючи вищевикладене суд приходить до переконання, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради «Про приватизацію державного фонду в м. Вінниці» № 1310 від 30.09.1999 року в частині оформлення права приватної (спільної) власності з безоплатною передачею у власність громадян квартири АДРЕСА_1 , було прийнято без урахування того, що позивач є особою, яка постійно проживала та була зареєстрована у даній спірній квартирі на момент її приватизації, а тому таке рішення в даній частині є неправомірним та підлягає скасуванню.

Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1310 від 30.09.1999 року, також підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Керуючись ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 56, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про права власності задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради «Про приватизацію державного фонду в м. Вінниці» № 1310 від 30.09.1999 року в частині оформлення права приватної (спільної) власності з безоплатною передачею у власність громадян квартири АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним та скасувати свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1310 від 30.09.1999 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , НОМЕР_8 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Відповідач Виконавчий комітет Вінницької міської ради, адреса місцезнаходження: вул. вул. Соборна, 59, м. Вінниця, 21050, ;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 .

Суддя: