судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ситнік О. М.
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 , на постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2024 року.
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України 40 200,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями працівників Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області.
05 січня 2024 року рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 40 200,00 грн.
25 липня 2024 року постановою Закарпатського апеляційного суду апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області задоволено частково. Змінено рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 січня 2024 року. Зменшено розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 з 40 200,00 грн до 5 000,00 грн, в решті рішення суду залишено без змін.
У вересні 2024 року через систему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником ОСОБА_2 , на постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2024 року, в якій заявник просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 січня 2024 року.
16 вересня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ситнік О. М. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
Ухвала Верховного Суду мотивована тим, що ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у справі, що не підлягає касаційному оскарженню, з ціною позову, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити за пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

З таким висновком не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

У частині другій статті 6 Конституції України вказано, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Перегляд судових рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Згідно із частиною другою статті 17, частиною першою статті 36, пунктами 1, 5 частини другої статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судому системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (частина перша статті 388 ЦПК України).

Статтею 389 ЦПК України передбачене право касаційного оскарження. За частиною першою зазначеної статті учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:

1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті;

2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку;

3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню:

1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом;

2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Так, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень, зокрема у тому разі, коли ціна позову у справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що має наслідком відмову у відкритті касаційного провадження відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Такий особливий порядок доступу до касаційної інстанції зумовлений тим, що справи вже пройшли слухання в двох інших судах, а оскарження в суді третьої інстанції має передусім відбуватися щодо справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону, мають значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника процесу.

Із аналізу пункту 1 частини першої та абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що норма пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України про відмову у відкритті касаційного провадження у справі, в якій ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, застосовна під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження при оскарженні в касаційному порядку судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, якими спір вирішено по суті.

Із матеріалів справи № 303/11083/23 вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Верховного суду з касаційною скаргою на постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2024 року.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження необхідно встановити, чи підлягає касаційна скарга на вказані рішення розгляду судом касаційної інстанції.

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження постанови Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2024 року за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суд апеляційної інстанції в судовому рішенні застосував норму права без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17, від 09 лютого 2022 року в справі № 9901/72/19, в постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц, від 29 січня 2019 року в справі № 807/257/14від 21 серпня 2019 року в справі № 523/13432/16-ц, від 31 жовтня 2022 року в справі № 400/5692/22, від 18 червня 2024 року в справі

№ 686/16441/23.

Також вказав, що суд першої інстанції відніс справу до малозначних помилково, що є підставою для відкриття касаційного провадження за підпунктом «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) проголошує право кожного на справедливий суд. Забезпечення права на справедливий суд відіграє особливу роль у демократичному суспільстві, є його базовою цінністю, яка має вирішальне значення у безперешкодній реалізації основоположних прав і свобод людини і громадянина та дотриманні принципу верховенства права загалом. Водночас однією з важливих гарантій цього права є можливість оскарження судових рішень в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 3, 8, 9, 21 і 55 Конституції України право на судовий захист і доступ до правосуддя відноситься до невідчужуваних прав і свобод людини й одночасно виступає гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.

Аналіз наведених конституційних положень у взаємозв`язку зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції дає підстави для висновку, що правосуддя як таке повинно забезпечувати ефективне поновлення в правах і відповідати вимогам справедливості.

Відмова у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 напостанову Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2024 року спричиняє обмеження конституційного права особи на оскарження судового рішення та унеможливлює реальне здійснення оскарження рішення суду, що є порушенням закріпленого у статті 6 Конвенції принципу доступу до правосуддя.

Вважаю, що колегія суддів помилково відмовила у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2024 року, мала відкрити провадження у справі та перевірити доводи касаційної скарги щодо застосування судом норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17, від 09 лютого 2022 року в справі

№ 9901/72/19, в постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі

№ 686/23731/15-ц, від 29 січня 2019 року в справі № 807/257/14, від 21 серпня

2019 року в справі № 523/13432/16-ц, від 31 жовтня 2022 року в справі

№ 400/5692/22, від 18 червня 2024 року в справі № 686/16441/23 та помилковості віднесення справи до категорії малозначних.

Суддя О. М. Ситнік