ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1472/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И ЛА:

15.12.2023 до Шевченківського районного суду м Запоріжжя звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою, в якій позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 128524,91 гривень, а також судові витрати.

Позов обґрунтовував тим, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі №336/3720/23 від 02 серпня 2023 року було визнано неправомірними дії державного виконавця в частині накладення арешту на грошові кошти позивача, зобов`язано зняти арешт. За період дії незаконного арешту з рахунку позивача було стягнуто 128 524,91грн. на користь ОСОБА_2 . Також позивач зазначає, що він, перебуваючи на військовій службі, 09.11.2022р. під час виконання бойового завдання по захисту Батьківщини, отримав вогнепальне осколкове поранення правого стегна, потрапивши під обстріл. У зв`язку з цим поранення потребує придбання коштовних медичних препаратів та ліків. Крім заробітної плати у нього відсутні інші доходи, а отже, вважає, що стягнуті в рамках виконавчого провадження №47215775 аліменти на загальну суму 128 524,91грн. є безпідставно отриманими.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 травня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом

норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо необхідності залучення співвідповідачем дитини на яку стягувались аліменти відповідно до виконавчого листа № 2-671/2006 виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 04 квітня 2006 року, що стало підставою для відмови в задоволенні позову.

24.06.2024 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ст. 369 та ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що04 квітня 2006 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист № 2-671/2006 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів в розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 грудня 2005 року та до повноліття дитини.

10.04.2015р. відкрито виконавче провадження № 47215775, за яким ОСОБА_1 є боржником, а ОСОБА_2 є стягувачем. Наразі виконавче провадження не закінчене та знаходиться на виконанні у Лівобережному відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Як вбачається із розрахунку заборгованості від 30.01.2024р., за період з 29 грудня 2005 року та до повноліття дитини - 13.11.2020р. позивачу було нараховано аліменти у загальному розмірі 156 847,07 грн. Станом на 26.01.2024р. залишкова заборгованість складала 30 764,83 грн. аліментів, та штраф за несвоєчасну сплату аліментів відповідно до ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» - 52 258,46 грн.

22 лютого 2023 року Головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гайдаш О.С. при примусовому виконанні зазначеного вище виконавчого листа у виконавчому провадженні ВП 47215775 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та /або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням в иконавчого збору/основної

винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 206902,35 грн., про що видано відповідну постанову.

В подальшому, ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №336/3720/23 від 02 серпня 2023 року, було встановлено неправомірність дій державного виконавця з приводу накладення арешту, зобов`язано державного виконавця скасувати арешт з грошових коштів, які є заробітною платою ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не залучив до участі у справі, як співвідповідача, свою доньку на утримання якої сплачувалися грошові кошти і яка набула повної правоздатності з часу набуття повноліття.

В обґрунтування своєї правової позиції, заявник посилався на ст. 1212 ЦК України, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України якої, особа яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до усталеної судової практики, викладеної Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19), загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

З огляду на зазначене колегія суддів критично оцінює доводи позивача про те, що грошові кошти стягнуті в рамках виконавчого провадження №47215775, отримані відповідачем без достатньої правової підставі.

Окрім цього, суд першої інстанції вірно зазначив, що предметом цього позову є повернення безпідставно набутих аліментів, що врегульовано положеннями ст. 1215 ЦК України.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконавчий лист № 2-671/2006 виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 04 квітня 2006 року на підставі якого було відкрито виконавче провадження №47215775 таким, що не підлягає виконанню, не визнавався.

Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18).

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Наявними у справі доказами не доведено факту недобросовісності з боку відповідача.

Апеляційна скарга містить посилання, як на підставу для задоволення позовних вимог ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2023 року у справі №336/3720/23, якою було визнано неправомірними дії державного виконавця в частині накладення арешту на грошові кошти позивача та зобовязано зняти арешт.

Однак, колегія суддів звертає увагу скаржника, що зазначеною ухвалою встановлено неправомірність дій державного виконавця з приводу накладення арешту, а не відкриття виконавчого провадження як такого. Виконавчий лист виданий 04 квітня 2006 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя виконавчий лист № 2-671/2006 таким, що не підлягає виконанню не визнавався.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначене спростовує посилання на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2023 року у справі №336/3720/23, як на підставу для задоволення позовних вимог.

Твердження апеляційної скарги, що отримувачем коштів була саме ОСОБА_2 та, відповідно не існувало необхідності залучення як співвідповідача доньки ОСОБА_5 , спростовуються наступним.

У справі, яка переглядається, предметом спору позивачем зазначено повернення безпідставно набутих аліментів.

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 Сімейного кодексу України).

Відповідно до статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Частинами першою, другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів, з огляду на зазначене, погоджується з рішенням суду першої інстанції, що до участі у справі як співвідповідача позивачеві слід було залучити ОСОБА_5 , яка є набувачем і власником коштів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22.11.2023 у справі № 337/642/22.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно

та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 травня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст судового рішення складено 23 вересня 2024 року.

Головуючий

Судді: