ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7754/24 Справа № 209/28/24 Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Барильської А.П., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кам`янської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, мотивуючи його тим, що 19 квітня 1995 року, відповідно до рішення виконкому Дніпродзержинської міської Ради народних депутатів Дніпропетровської області №96 «Про розгляд заяв громадян по обміну житлової площі», його батькові ОСОБА_2 дозволено обмін житлової площі, а саме трикімнатної квартири, розташованої у АДРЕСА_1 , на двокімнатну квартиру, розташовану у АДРЕСА_2 . З 2000 року, тобто з моменту народження, він, як член сім`ї наймача, був зареєстрований та почав проживати в зазначеній квартирі разом з членами своєї сім`ї: батьком (квартиронаймач) - ОСОБА_2 та матір`ю - ОСОБА_3 .

Зазначав, що 21 грудня 2010 року шлюб між його батьком ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_3 було розірвано. З 2016 року ОСОБА_3 почала проживати окремо від них у АДРЕСА_3 . 18 серпня 2016 року без його згоди, в зв`язку з тим, що він був неповнолітнім, його місце проживання було зареєстровано за адресою проживання його матері, тобто по АДРЕСА_3 . Однак, фактично він продовжував проживати по АДРЕСА_2 , тобто разом зі своїм батьком.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько помер. В жовтні 2023 року він звернувся через центр надання адміністративних послуг до органу реєстрації місця проживання стосовно реєстрації місця його проживання по АДРЕСА_2 , тобто фактичного місця його проживання, що є підставою для внесення змін до договору найму вказаної квартири та визнання його квартиронаймачем. Однак, йому було відмовлено в зв`язку з тим, що він не надав необхідних документів, що підтверджують право на проживання в житлі.

Посилаючись на те, що з моменту свого народження та по теперішній час він постійно проживає в квартирі по АДРЕСА_2 , регулярно сплачує квартирну плату, комунальні послуги, робить поточні ремонти, підтримує житло у належному для проживання стані, тобто виконує усі обов`язки щодо утримання майна, просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право користування житловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_2 , що є підставою для реєстрації його місця проживання.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він все своє життя проживав у спірній квартирі та був там зареєстрований до 2016 року та був знятий з реєстрації виключно через те, що мати після розлучення із батьком зареєструвалася за іншою адресою.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до архівного витягу К-51/21/2-08 від 13 лютого 2024 року архівного управління Кам`янської міської ради Дніпропетровської області було дозволено обмін житлової площі громадянам: ОСОБА_4 , який мешкає з сім`єю по АДРЕСА_2 з ОСОБА_5 , яка мешкає з сім`єю у квартирі АДРЕСА_4 , з ОСОБА_2 , який мешкає по АДРЕСА_1 . Також малому підприємству «Ордер» було доручено видати ордер ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_5 .

Довідкою №00718833 про склад сім`ї від 21 травня 2015 року підтверджується, що позивач був зареєстрований з батьком ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 .

21 грудня 2010 року шлюб між батьками позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Згідно копії акту №457 від 01 грудня 2023 року про проживання, виданого КП КМР «Добробут», вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно мешкає без реєстрації по АДРЕСА_2 з 2015 року по теперішній час.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_2 помер.

З 18 серпня 2016 року позивач зареєстрований по АДРЕСА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач в якості фактичної підстави своїх позовних вимог посилається на те, що він з моменту народження постійно проживав разом із батьком ОСОБА_2 , навіть після розірвання шлюбу та реєстрації місця його проживання разом з матір`ю ОСОБА_3 за іншої адресою. Втім, позивачем не був дотриманий встановлений порядок при його вселенні до спірної квартири ще за життя його батька, письмова згода на це наймача ОСОБА_2 відсутня. Належні та допустимі та достатні докази фактичного проживання у спірній квартирі позивачем не надані.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 47 Конституції України установлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Отже, право користування житловим приміщенням - це право жити у такому приміщенні, користуватися комунальними послугами на законних підставах.

За приписами статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Крім цього, документом, що підтверджує право користування житловим приміщенням, також може бути свідоцтво про право власності, рішення суду, що набрало законної сили, про надання особі права на вселення в житлове приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням чи права власності на нього або інші документи.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпродзержинської міської ради від 19 квітня 1995 року було дозволено обмін житлової площі громадянам: ОСОБА_4 , який мешкає з сім`єю по АДРЕСА_2 з ОСОБА_5 , яка мешкає з сім`єю у квартирі АДРЕСА_4 , з ОСОБА_2 , який мешкає по АДРЕСА_1 . Також малому підприємству «Ордер» було доручено видати ордер ОСОБА_2 (сім`я 2 чол.) на квартиру АДРЕСА_5 (27).

Також із матеріалів справи вбачається, що станом на 21 травня 2015 року позивач зареєстрований разом із батьком за адресою АДРЕСА_2 ) (а.с.9-10).

З 18 серпня 2016 року позивач зареєстрований по АДРЕСА_3 (а.с.6).

Згідно з положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частин першої та другої статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За положеннями статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем-громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд позбавлений можливості встановити обставин, за наявності яких у позивача виникло право на користування жилим приміщенням, оскільки позивач не довів факту набуття ним, відповідно до норм ЖК України, права на користування спірною квартирою.

Позивач вказує про те, що весь час, окрім 2017-2019 роки, коли навчався, проживав у спірній квартирі. Вказує про те, що сплачує комунальні послуги та утримує майно втім жодних доказів цьому не надає.

Єдиним доказом є акт 457 від 01 грудня 2023 року про проживання, виданий КП КМР «Добробут», в якому зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно мешкає без реєстрації по АДРЕСА_2 з 2015 року по теперішній час.

Вказаний акт, за відсутності інших доказів, не може бути прийнято до уваги.

Крім того, його зміст не збігається з вказанням у позові того, що у 2017-2019 він у квартирі не проживав.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: А.П.Барильська

М.О.Макаров