ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8705/24 Справа № 199/1536/24 Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Євгенії Леонідівни, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2024року,

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2024року ОСОБА_1 , через представникаОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Дніпровської міської ради в якому виклала вимоги про визначення їй додаткового строку в три місяці з дня набрання цим рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 .

Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , по смерті якої у спадщину залишилась квартира АДРЕСА_1 , яка в Заповіті ВРО № 627136 на випадок своєї смерті залишила розпорядження про те, що все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, усі майнові права та обов`язки належні їй на час посвідчення заповіту, а також майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті вона заповідає ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 в позовній заяві вказувала на те, що вона не знала про наявність заповіту, та дізнавшись 11 серпня 2023року звернулась до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори, однак постановою від цього числа їй відмовлено у вчинені нотаріальної дії у зв`язку з пропущенням строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Та заявник стверджувала, що пропущення строку сталося через те, що вона не проживала із спадкодавцем і не знала про наявність заповіту, а втім нотаріус на яку чинним законодавством покладався обов`язок повідомити спадкоємця про існування заповіту цього не зробила.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2024року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції у своїх висновках погодився з доводами позивача з приводу того, що неповідомлення нотаріусом спадкоємця про відкриття спадщини, невчинення дій щодо його виклику, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, є поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини у випадку спадкування за заповітом, з огляду на можливу необізнаність спадкоємця заповіту про його наявність.

Водночас правові підстави для відмови в позові суд вбачав у тім, що позивач не будучи обізнаною про наявність заповіту на свою користь, не наводить і не подає жодних доказів щодо того, коли саме та звідки вона дізналася про відкриття спадщини та наявність заповіту і суд надав зазначеним обставинам вирішального значення для вирішення спору в цій справі.

З рішенням суду позивач не погодилася, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 висловила вимогу про скасування рішення та задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що поза увагою суду залишилась та обставина, що про настання смерті тітки та про наявність заповіту на ім`я заявниці, ОСОБА_1 не знала через військовий стан в Україні і знаходження за межами Дніпра та області. Та про відкриття спадщини дізналася від родичів 11 серпня 2023року і в цей день звернулася до нотаріальної контори - отримала відмову, та саме з цього часу вважає своє право на спадкування порушеним.

Правове обґрунтування своїх вимог заявницею зводилось до положень статті 63 Закону України «Про нотаріат» якою унормовано зокрема, що нотаріус отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, а також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі; та пункт 3.2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України згідно з яким для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявниці полягало в тому, що суд не врахував що нотаріус повинна була вжити заходів для встановлення місця проживання позивачки і повідомити про наявність заповіту, та саме невжиття зазначених заходів з боку нотаріуса призвело до пропущення строку для прийняття спадщини.

У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада заперечила проти апеляційної скарги, заявляла що обставини якими позивач обґрунтовувала свої апеляційні вимоги щодо необізнаності про відкриття спадщини та наявності заповіту були предметом перевірки суду першої інстанції та суд дійшов обґрунтованого висновку що такі причини пропуску строку для прийняття спадщини не є поважними. Також на думку заявника в Заповіту від 09 грудня 2011року не зазначені дані які би давали змогу ідентифікувати належним чином особу спадкоємця. Також згідно відзиву позивач не виконала свого процесуального обов`язку і не довела перед судом обставин з приводу того, коли вона фактично дізналася про існування заповіту та скільки часу пройшло від того моменту до часу звернення до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав.

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, пояснення позивачки ОСОБА_1 та представника Дніпровської міської ради, за відсутності третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Євгенії Леонідівни, явка якої не є обов`язковою, повідомленої про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити за таких підстав.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

За змістом Свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 від 23 серпня 2022року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 ; актовий запис про смерть від 23 серпня 2022року за № 2352 вчинений Соборним відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) /копія свідоцтва про смерть а.с.19/.

Матеріали справи містять Заповіт ВРО № 627136 від 09 грудня 2011року за змістом якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті залишила розпорядження про те, що все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, усі майнові права та обов`язки належні їй на час посвідчення заповіту, а також майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті вона заповідає ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевцовою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3248 /копія заповіту та Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі а.с.8, 9, 54/.

ОСОБА_4 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько ОСОБА_5 , мати ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище якої ОСОБА_7 ) /копія свідоцтва про народження а.с.18 та копія свідоцтва про укладення шлюбу а.с.100/.

Згідно відмітки в паспорті ОСОБА_1 зареєстрованою значиться з 13 лютого 2006року в квартирі АДРЕСА_2 /копія паспорту а.с.13/.

Відповідно до наявних у матеріалах справи Свідоцтва про народження ОСОБА_8 та ОСОБА_3 є рідними сестрами, так як батьками останніх були: батько ОСОБА_9 , мати ОСОБА_10 /а.с.85, 86/.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 , звернулася до державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_3 , яка померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.50, 65/.

Постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. від 11 серпня 2023року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з пропущенням нею строку для подачі заяви, так як спадкодавець на час смерті проживала окремо від заявниці в квартирі АДРЕСА_1 та спадкоємець у встановлений законом термін шість місяців не подала заяви про прийняття спадщини /а.с.15-17, /.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 в задоволенні вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини суд першої інстанції зробив висновок про те, що неповідомлення нотаріусом спадкоємця про наявність заповіту і не вжиття заходів для встановлення місця проживання позивачки може бути підставою для поновлення строку тільки за умови що остання не знала про відкриття спадщини та позивач не довела що вона не була обізнана про смерть спадкодавця. А обізнаність позивачки із тим, що відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_3 , не свідчить про поважність причин пропущення строку через незнання спадкоємця про наявність заповіту та за відсутності жодних інших причин, не дає підстав для задоволення позовних вимог.

В апеляційному порядку сторони не заперечували встановлених судом обставин з приводу наявності Заповіту, який сторони не оспорили. Також не ставились під сумнів обставини з приводу звернення ОСОБА_1 11 серпня 2023року до нотаріуса із відповідною письмовою заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_3 , і щодо отримання відповідного рішення про відмову у видачі свідоцтва про спадкування в зв`язку з пропущенням нею строку для подачі заяви про прийняття спадщини, та ці обставини не можуть бути предметом перевірки судом апеляційної інстанції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини у справі та неправильно застосував норми матеріального права.

У даній справі відповідач заперечував обставини щодо необізнаності позивачкою про відкриття спадщини і наявності Заповіту ВРО № 627136 від 09 грудня 2011року; також ставив під сумнів те, що в Заповіті спадкоємцем названо саме позивача ОСОБА_1 , наявність зазначених обставин пов`язував із відсутністю доказів з приводу того, ким ОСОБА_1 приходилась спадкодавцю та коли остання дізналася про смерть ОСОБА_3 і відкриття спадщини.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що мав місце Заповіт ВРО № 627136 від 09 грудня 2011року, який було складено щодо спадкоємця ОСОБА_1 . Та позивач в ході судового розгляду документальними доказами підтвердила спорідненість із заповідачкою ОСОБА_3 , яка приходилась їй рідною тіткою. Та цим самим спростовуються доводи апеляційної скарги щодо неможливості ідентифікувати за змістом заповіту особу спадкоємця.

Водночас за змістом частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаної норми права, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, щодо реєстрації місця проживання спадкодавця ОСОБА_3 та спадкоємця ОСОБА_1 за різними адресами, що і було причиною відмови у видачі свідоцтва, приходить до висновку - що на час відкриття спадщини вони не проживали разом за однією адресою та для прийняття спадщини ОСОБА_1 слід було подати заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Ключові аргументи ОСОБА_1 з приводу того, що вона не була обізнана з обставинами відкриття спадщини, висунуті заявницею в її позовній заяві та апеляційній скарзі, узгоджуються із фактичними обставинами щодо проживання за різними адресами із спадкодавцем, а також з обставинами наявності саме в цей період військового стану через збройну агресію щодо України і знаходження ОСОБА_1 за межами міста Дніпра, про це також свідчить та обставина що дата смерті ОСОБА_3 визначена приблизно.

Ніщо не вказує на те, що позивачка повідомила неправдиві відомості з приводу дати 11 серпня 2023року з якої вона дізналася про смерть тітки ОСОБА_3 .

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Враховуючи не наведення судом обґрунтування, чому він відмовився розглядати ключові аргументи висунуті заявницею в її позовній заяві, висновок щодо неповідомлення позивачкою про час з якого вона дізналася про смерть ОСОБА_3 та відкриття спадщини не може бути сумісним із принципом верховенства права та вважатися позбавленим свавілля.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

Та відповідач не довів та не підтвердив належними доказами існування жодних обставин які би об`єктивно свідчили про те, що спадкоємець ОСОБА_1 була обізнана із обставинами щодо смерті ОСОБА_3 до моменту звернення із заявою до нотаріуса - 11 серпня 2023року.

Отже взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказують на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входить до предмету доказування з приводу дати,- 11 серпня 2023року,- з якої позивач дізналася про відкриття спадщини та порушення своїх спадкових прав.

Заразом судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Частиною першою статті 1270 ЦК України унормовано, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Та стосовно обставин справи ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса 11 серпня 2023року, тобто поза межами шестимісячного строку.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 зроблено висновок, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними».

За конкретних обставин цієї справи спадкоємець пропустила шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини та за умови що вона це зробила з поважних причин, закон гарантує їй право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, до яких зокрема віднесено: тривалу хворобу спадкоємців; велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на службі у складі Збройних Сил України; а також необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Якщо ж у спадкоємця об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення цих дій для подання заяви не було, і він не скористався правом на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання положень закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Загалом суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як необізнаність особи про смерть спадкодавця та відкриття спадщини. Водночас неповідомлення нотаріусом про відкриття спадщини спадкоємця не обізнаного про наявність заповіту при спадкуванні за заповітом, невчинення дій щодо його виклику, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, на що посилається заявник в апеляційній скарзі, є поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини у випадку спадкування за заповітом, з огляду на можливу необізнаність спадкоємця заповіту про його наявність.

У цій справі ОСОБА_1 не була обізнана про смерть тітки і про відкриття спадщини, та більше того, не знала про існування заповіту, а тому не змогла звернутися із заявою про прийняття спадщини у встановлений строк, у зв`язку з чим невчинення нотаріусом дій щодо виклику ОСОБА_1 через оголошення в пресі чи в інший спосіб є підставою для визначення заявниці додаткового строку для прийняття спадщини.

Отже, існують підстави для висновку, що зазначені обставини викликали у позивачки істотні труднощі для вчасного звернення до нотаріуса та прийняття спадщини у встановлений законом строк, тому право позивачки на прийняття спадщини підлягає захисту.

Надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про встановлення факту поважності причин пропуску позивачкою шестимісячного строку для звернення до нотаріальної контори, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову та визначення ОСОБА_1 додаткового строку у три місяці з дня набрання цим рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 .

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки позивачка у позовній заяві просила судові витрати віднести за її рахунок, понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2024року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці з дня набрання цим рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 .

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Судді: