Справа № 473/42/24
РІШЕННЯ

іменем України

"31" січня 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судових засідань Багрін І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю,

ВСТАНОВИВ

у січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва на право власності на житло, виданого 18 грудня 1994 року АТ «Зелений Гай».

Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 , згідно державного акта на право приватної власності на землю, виданого 28 листопада 1996 року Виконавчим комітетом Вознесенської міської ради.

Проте, в процесі підготовки документів, необхідних для відчуження вищевказаного житлового будинку, було встановлено, що державний акт на право приватної власності на землю не відповідає вимогам діючого законодавства (виданий з перевищенням максимальної площі земельної ділянки, яка могла бути безоплатно передана за даним видом користування, а також з порушенням порядку розподілу права на земельну ділянку, передбаченого ст. 42 ЗК України 1990 року.

Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення змін або виправлень до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 28 листопада 1996 року Виконавчим комітетом Вознесенський міської ради Миколаївської області.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Треті особи без самостійних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, надіслали на адресу суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, не заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема судом встановлено, що на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого 18 грудня 1994 року АТ «Зелений Гай» житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 була надана в приватну власність земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 0,1020 га, відповідно до рішення Виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за №186 від 26 листопада 1996 року.

На підставі обумовленого рішення 28 листопада 1996 року на ім`я ОСОБА_1 був виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1020 га, призначену для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5640).

Аналізуючи заявлені вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі ОСОБА_1 у власність земельної ділянки) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належить до відання міських Рад народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (ст.ст. 6, 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинних на час передачі ОСОБА_1 у власність ділянки)).

Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року).

Громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду (ч. 1 ст. 42 ЗК України 1990 року).

Проте, земельна ділянка була передана у власність з порушеннями, оскільки її передача відбулася без встановлення кола осіб, які мали на неї право (співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 ) та з перевищенням дозволених розмірів (надано 0,1020 га при обмеженні до 0,1 га).

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту ст. 144 Конституції України та ч.ч. 9, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Проте, згідно ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування державного акту (який порушує права позивачки) органом місцевого самоврядування.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11 вказано, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Таким чином, з огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272-273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

позовні вимоги ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю задовольнити.

Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 28 листопада 1996 року на ім`я ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки площею 0,1020 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5640, визнати недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Л.В. Лузан