Справа № 509/6749/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року. Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь, в порядку загального позовного провадження скаргу ОСОБА_1 , за участю суб`єкта оскарження Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування постанови державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ :

10 листопада 2023 року представник скаржниці звернувся до суду з вказаною скаргою, в якій просив суд, зобов`язати Овідіопольський районний відділ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скасувати арешт, накладений на все рухоме та нерухоме майно Кримської О.Л., номер запису про обтяження: 18984604, дата, час реєстраційної дії 13.02.2017 13:31:13, рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 33830455 від 13.02.2017 13:33:47, що накладений постановою про арешт майна, серія та номер: 51733198, виданий 13.02.2017 Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

В судове засідання представник скаржниці не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, однак надав до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав доводи своєї скарги, яку просив задовольнити та слухати справу за його відсутності (а.с. 44-45).

Представник Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив (а.с. 41).

В судове засідання стягувач не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, однак надав до суду письмову заяву, в якій проти задоволення скарги не заперечував, яку просив задовольнити та слухати справу за його відсутності (а.с. 44-45).

В силу ч.ч. 1,2 ст. 450 ЦПК України - скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали скарги, та додані до неї документи, суд дійшов до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 447-453 ЦПК України - сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду. Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Згідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (чинної на дату виконання рішення суду) - державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна (ч. 1 ст. 20 Закону).

Згідно із п.п. 3,18,23,24 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» - при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, визначено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Пунктом 38 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) Cуд повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (пункт 106 рішення Європейського суду з прав людини від 08.07.1986, серія A, № 102 «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» (Lithgow and Others v. the United Kingdom).

За нормою пункту 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (пункт 107 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), №3202/96, ECHR 2000-I).

Пунктом 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) визначено, що вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а також передбачено, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом». Вираз «на умовах, передбачених законом» найперше вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, зможе передбачити його наслідки для себе (пункт 155 рішення Європейського суду з прав людини від 29.04.2003 у справі «Полторацький проти України»).

Судом встановлено, що в Овідіопольському ВДВС на виконанні перебувало виконавче провадження №51733198 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 24.03.2016 Малиновським районним судом м. Одеси по справі №521/10910/15 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Дельта Банк" суми боргу в розмірі 192802, 31 грн.

20.07.2016 року відкрито виконавче провадження. 13.02.2017 винесено постанову про арешт рухомого та нерухомого майна боржника та заборони на його відчуження (додається).

11.12.2017 виконавче провадження було закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення), виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання, стягнення за виконавчим документом не проводилось. Повторно на виконання виконавчий документ не надходив, що підтверджується і відповіддю Відділу (копія додається).

29.05.2018 між первісним кредитором ПАТ "Дельта Банк" та фізичною особою ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за яким відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором, за яким і було стягнуто заборгованість в судовому порядку по справі №521/10910/15. Отже, 29.05.2018 відбулася заміна стягувача (докази додаються).

В подальшому, ОСОБА_1 вимоги виконавчого листа по справі №521/10910/15 виконанні добровільно в повному обсязі, поза межами будь-якого виконавчого провадження, у зв`язку з чим, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження припинено на підставі повідомлення про припинення іпотеки та заборони, поданого стягувачем 31.10.2023 (докази додаються).

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Інформаційна довідка додається) на нерухоме майно ОСОБА_1 накладено арешт 13.02.2017 13:31:13 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 51733198, виданий 13.02.2017 Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33830455 від 13.02.2017 13:33:47).

01.11.2023 представник ОСОБА_1 звернувся до Відділу із заявою про зняття арешту з майна ОСОБА_1 . Згідно листа Відділу від 06.11.2023 умовою для скасування арешту з майна моєї клієнтки є сплата нею виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Однак, ОСОБА_1 вважає такі вимоги протиправними через те, що станом на зараз заборгованість за рішенням суду в даній справі за виконавчим листом по справі №521/10910/15 погашена повністю, рішення суду виконано в добровільному порядку поза межами виконавчого провадження, виконавчий лист повернуто стягувачу після закриття ВП без виконання, після цього виконавчий лист повторно не пред`являвся, а строк на пред`явлення вже давно закінчився, так як з моменту винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві пройшло вже більше трьох років. У матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості щодо виділення в окреме провадження державним виконавцем постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, після закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, суд вважає скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4,5,7-13,18,76-83,89,258,447-453 ЦПК України, Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму ВССУ від

07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», ЄКПЛ, суд, -

УХВАЛИВ :

Скаргу ОСОБА_1 , за участю суб`єкта оскарження Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування постанови державного виконавця задовольнити ;

Зобов`язати Овідіопольський районний відділ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скасувати арешт, накладений на все рухоме та нерухоме майно Кримської О.Л., номер запису про обтяження: 18984604, дата, час реєстраційної дії 13.02.2017 13:31:13, рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 33830455 від 13.02.2017 13:33:47, що накладений постановою про арешт майна, серія та номер: 51733198, виданий 13.02.2017 Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її проголошення, а у разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, в цей же строк, з дня отримання копії ухвали.

Повний текст судової ухвали складено та підписано 11.01.2024 р.

Суддя Гандзій Д.М.