РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

Справа № 293/927/24

Провадження № 2/293/411/2024

16 вересня 2024 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі судді Лось Л.В.

за участі секретаря судового засідання Мудрик В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Черняхів справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Процесуальні дії по справі.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , згідно якого просить:

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь 6047,00 грн в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди та 50000,00 грн - моральної шкоди.

17.06.2024 суд у порядку ч. 8 ст. 187 ЦПК України сформував запит в ЄСІТС "Електронний суд" та отримав відповідь з ЄДДР № 644873 від 17.06.2024 щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 18.06.2024 суд позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху та надав позивачу строк для усунення виявлених недоліків.

05.07.2024 на адресу суду за вх-№4189 позивач на виконання вимог ухвали від 18.06.2024 направила заяву, якою усунула виявлені судом недоліки .

Ухвалою від 09.07.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.Розгляд справи по суті призначив на 08 серпня 2024 року об 12:30 год.

Ухвалою від 08.08.2024, яка у порядку ч. 5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 08.08.2024, суд відклав розгляд справи по суті на 16.09.2024.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що ОСОБА_2 вироком Святошинського районного суду міста Києва від 16.12.2020 року у справі № 759/1171/17 визнана винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.200, ч.1 ст. 200, ч.1 ст. 357 КК України та їй призначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 5000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 85000 грн.

Позивач пояснює, що за обставинами встановленими вироком суду ОСОБА_2 таємно заволоділа належними їй документами, а саме викрала інформацію про пін-код та банківську картку НОМЕР_1 , видану філією ПАТ "ПУМБ".

У подальшому ОСОБА_3 з використанням отриманого пін-коду та банківської кредитної картки неодноразовими операціями зі зняття грошових коштів отримала через банкомати такі суми: 16.07.2016 року о 10:20 год -200 грн, 16.07.2016 року о10:21 год- 200 грн, 16.07.2016 о 10:22 год -200 грн, 16.07.2016 о 12:30 годин -1000,00 грн; 20.07.2016 року о 17:00 годин -5000 грн; 20.07.2016 р об11:30 годин - 200 грн; 29.07.2016 року о 22:30 годин -150 грн, чим завдала позивачу матеріальної шкоди на загальну суму 6950,00 грн.

Позивач зазначає, що відповідач частково відшкодувала завдані їй збитки у розмірі 903,00 грн, решту заподіяної шкоди відповідачем не відшкодована.

Таким чином вказує, що невідшкодованою залишилась матеріальна шкода в розмірі 6047,00грн.

Факт заподіяння шкоди та розмір заподіяної матеріальної шкоди позивач підтверджує обставинами, встановленими вироком Святошинського районного суду м. Києва та випискою по рахунку.

Стосовно вимого про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач доводить, що моральна шкода, яка завдана їй протиправними діями відповідача полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з викраденням належних їй коштів, створенням суттєвих незручностей, пов`язаних з необхідністю врегулювання питань погашення боргу з банком, вимушеними змінами у житті, пов`язаними із порушенням нормальних життєвих зв`язків, психологічним стресом, розпачом.

Вказує, що через зухвале нехтування, ігнорування, відмову та тривале невідшкодування завданої шкоди відповідачем, також зазнала емоційної травми, нервувань та моральних страждань, що негативно вплинуло на її психологічний стан здоров`я та наразі при відсутності доходів змусило додатково витрачати час та кошти для отримання правничої допомоги та звертатися до суду за захистом своїх порушених прав.

Зазначає, що розмір моральної шкоди визначає у сумі 50 000 гривень з урахуванням тривалості протиправних дій, розумності, справедливості та виваженості.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатила завдану позивачу шкоду, позивач за захистом свого порушеного права звернулась до суду.

У судове засідання сторони не з`явились. Про день, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

У заяві від 12.06.2024 позивач просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.17).

Відповідач про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутності не подала.

Відповідачу ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 , направлялись судові повістки про виклик до суду на 08.08.2024 та 16.09.2024.

Однак, судові повістки повернулись на адресу суд з відміткою поштового відділення про неможливість вручення поштового відправлення з причин "адресат відсутній за вказаною адресою " (а.с.44, 51).

Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, оскільки довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду та, зокрема, свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18; та правовою позицією Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 року справі № 755/17944/18.

Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307/16 - учасник справи, що повідомлявся за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, ухилявся від отримання судової повістки, тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як вебсторінка суду.

Відповідач у порядку ст. 178 ЦПК України у визначений строк відзиву на позовну заяву не подав.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно із ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За нормами ч.1 ст. 281 ЦПК України, про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, з урахуванням наявності умов, за яких можливе проведення заочного розгляду справи, відповідно до ст. 280,281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України, занесена до протоколу судового засідання від 16.09.2024.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В ході розгляду справи, суд відповідно до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ст. 259 Цивільного процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих до суду.

У судовому засіданні від 16.09.2024 відповідно до ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд підписав вступну та резолютивну частину рішення суду.

Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Вироком від 16.12.2020 Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/1171/17 ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.200, ч.1 ст. 200, ч.1 ст. 357 КК України та призначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 5000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 85000 грн. Вирок набрав законної сили 16.01.2021 (а.с.32-33).

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_2 (відповідач) таємно заволоділа належними ОСОБА_1 (позивач) документами, а саме викрала інформацію про пін-код та банківську картку НОМЕР_1 , видану філією ПАТ "ПУМБ".

ОСОБА_3 з використанням отриманого пін-коду та банківської кредитної картки неодноразовими операціями зі зняття грошових коштів отримала через банкомати такі суми: 16.07.2016 о 10:20 год - 200 грн, 16.07.2016 о 10:21 год - 200 грн, 16.07.2016 о 10:22 год - 200 грн, 16.07.2016 о 12:30 год. - 1000,00 грн; 20.07.2016 о 17:00 год. - 5000 грн; 20.07.2016 об 11:30 год. - 200 грн; 29.07.2016 о 22:30 год. - 150 грн, що у загальному розмірі становить 6950,00 грн.

Згідно банківської виписки по рахунку за період з 01.07.2016 по 15.08.2016 встановлено зняття готівки з банківської картки НОМЕР_2 у сумах встановлених вироком суду та зазначених позивачем (а.с. 7 зворотна сторона).

Відповідно до копії виписки, сформованої 11.06.2024, за кодом авторизації 53730, МСС - код 6537, здійснений переказ з картки на картку суми у валюті картки 903,53 грн, якою позивач доводить часткове відшкодування завданої відповідачем шкоди кримінальним правопорушенням (а.с.8).

Відповідно до копії довідки, виданої ТОВ "Фора" (а.с.9) ОСОБА_1 (позивач) з 17.10.2020 (наказ №65-к/тр від 15.01.2020) працює в ТОВ "Фора" на посаді продавця продовольчих товарів, магазин №113-Ф АДРЕСА_2 .

З 07.03.2023 перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (наказ №12223/к/тр від 16.10.2023).

Позивач зазначає, що протиправними діями відповідача в результаті заволодіння належним їй документами, а саме банківською карткою та зняття з цієї картки грошових коштів, їй завдано матеріальної та моральної шкоди.

Розмір матеріальної шкоди позивач доводить вироком суду та випискою по рахунку, яка станом на день звернення до суду становить 6047,00грн..

Моральну шкоду, яку діями відповідача заподіяно позивачу, позивач оцінює в 50000,00грн.

За викладених обставин, оскільки відповідач добровільно не відшкодувала позивачу завдану шкоди, позивач за захистом свого порушеного права звернулась до суду.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).

Предметом даного спору є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення завданої кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною першою статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

За приписами ч.6 ст.82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто Холдинг» проти України», а також, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Так, вироком Святошинського районного суду міста Києва від 16.12.2020 по справі № 759/1171/17 ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 200, ч.1 ст. 200, ч.1 ст. 357 КК України. Вирок суду набрав законної сили 16.01.2021.

За вказаним вироком потерпілою від злочинних дій ОСОБА_2 (відповідач) є ОСОБА_1 (позивач).

Вироком суду, встановлено, що ОСОБА_3 з використанням отриманого пін-коду та банківської кредитної картки, якими таємно заволоділа, неодноразовими операціями зі зняття грошових коштів отримала через банкомати такі суми: 16.07.2016 о 10:20 год - 200 грн, 16.07.2016 о 10:21 год - 200 грн, 16.07.2016 о 10:22 год - 200 грн, 16.07.2016 о 12:30 год. - 1000,00 грн; 20.07.2016 о 17:00 год. - 5000 грн; 20.07.2016 об 11:30 год. - 200 грн; 29.07.2016 о 22:30 год. -150 грн, що у загальному розмірі становить 6950,00 грн.

Відтак, вирок Святошинського районного суду міста Києва від 16.12.2020 є належним та допустимим доказом, який підтверджує ту обставину, що шкода позивачу, завдана з вини ОСОБА_2 (відповідач), а тому суд уважає доведеним, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 завдано ОСОБА_1 як майнової так і моральної шкоди.

Водночас, слід зазначити, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Визначаючись з розміром завданої позивачу матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд зазначає, що на підтвердження розміру завданої відповідачем майнової шкоди, позивач надала копію вироку суду, який набрав законної сили та виписку по рахунку, що безпосередньо доводить розмір заявленої до стягнення у сумі 6047,00 грн, завданої матеріальної шкоди, з урахуванням часткового відшкодування такої шкоди відповідачем. Звортного відповідачем не доведено.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність та обґрунтованість підстав для стягненняз відповідача завданої позивачу матеріальної шкоди позивачу як особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, в сумі 6047,00 грн.

Отже вимога позивача в частині стягнення 6047,00грн матеріальної шкоди є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Стосовно вимог про стягнення з відповідача 50 000,00 грн моральної шкоди, то суд зазначає про таке.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Згідно ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Між тим, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Суд уважає, що діями відповідача були заподіяні моральні страждання позивачу, а саме, у позивача був порушений звичайний спосіб життя, пов`язаний з врегулюванням питання погашення виниклої заборгованості, у зв`язку із зняттям готівки відповідачем з належної позивачку кредитної картки, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації життя.

Проте, з урахуванням принципів співмірності та справедливості,а також зважаєючи на розмір завданої матеріальної шкоди суд уважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 3000,00 гривень.

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За викладених фактичних обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову на загальну суму 9047,00грн, з яких 6047,00грн матеріальної шкоди та 3000,00грн моральної шкоди.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до норм ст. 141 ЦПК України суд покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 274, 279, 280-284, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 )

- 6047,00 грн завданої майнової шкоди;

- 3000,00 грн моральної шкоди;

- 195,51 грн судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Житомирського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено без змін за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Повне рішення складено: 20.09.2024

Суддя Людмила ЛОСЬ