ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6326/24 Справа № 175/3876/22 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Габор Вікторії Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову посилалася на те, що відповідач ОСОБА_1 уклав договір позики від 19 серпня 2019 року та отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 85500 грн., що підтверджується розпискою, які відповідно до умов договору позики повинен був повернути до 01 грудня 2019 року. Відповідно до договору про відступлення права вимоги (зміна кредитора) від 23 листопада 2022 року Первісний кредитор ОСОБА_3 за договором позики від 19 серпня 2019 року передає Новому кредитору ОСОБА_2 , належне право вимоги, а Новий кредитор приймає право вимоги за зазначеним договором позики, тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 85 500 грн.

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позову посилався на те, що ні договору позики, ні боргової розписки він не підписував та про їх існування дізнався тільки з первісного позову у цій справі. Він ніколи не був вдома у ОСОБА_3 та ніяких грошових коштів не отримав. Він має гроші, йому фінансово допомагають сини та він не потребував сторонньої фінансової допомоги. Пусті аркуші паперу з його підписом могли потрапити до родини Магди виключно через те, що чоловік відповідачки ОСОБА_4 був діючим адвокатом та надавав йому правову допомогу тому він довіряючи йому підписував не лише позов чи лист але й чисті аркуші паперу, тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір позики від 19 серпня 2019 року.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 19 серпня 2019 року у розмірі 85500 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Габор В.В. яка діє в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити його зустрічний позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він жодних грошових коштів не отримував, договір позики та розписку не складав. Родина Магда вчинила проти нього шахрайські дії та він намагався захистити свої порушені права в рамках кримінального провадження, втім у зв`язку з тим, що виниклі відносини носять цивільно-правовий характер, кримінальне провадження закрите. Він заявляв клопотання про призначення експертизи та вона не була проведена виключно через те, що її вартість становить 118 135,68 грн., що виявилося для нього надмірною сумою.

Відзив на апеляційну скарга надано не було.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 19 серпня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 85500 грн. зі строком повернення до 01 грудня 2019 року.

На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач ОСОБА_1 підписав розписку про те, що отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 85 500 грн.

23 листопада 2022 року між Первісним кредитором ОСОБА_3 та Новим кредитором ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого Первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з договором позики від 19 серпня 2019 року, а Новий кредитор приймає права вимоги що належне Первісному кредитору.

На виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2023 року, на адресу суду від Відділу поліції № 1 Ізюмського районного управління ГУНП в Харківській області надійшли завірені копії матеріалів кримінального провадження за заявою ОСОБА_1 внесених 08 березня 2023 року до ЄРДР за № 00000016 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

При дослідженні зазначених матеріалів кримінального провадження, судом встановлено, що відповідно до постанови дізнавача СД відділення поліції № 1 Ізюмського районного управління ГУНП в Харківській області Маслєєва В.О. вищезазначене кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 29 травня 2023 року зазначена постанова залишена без змін.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2023 року по даній справі було призначено судово-технічну експертизу документа та почеркознавчу експертизу та провадження по справі було зупинено до закінчення проведення експертизи.

13 лютого 2024 року до суду повернулись матеріали цивільної справи разом з повідомленням про оплату вартості експертизи та клопотанням експертів про необхідність надання додаткових матеріалів. Вартість експертизи ОСОБА_1 сплачена не була.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та суму боргу у розмірі 85 500 грн. у визначений у розписці строк, тобто до 01 грудня 2019 року, не повернув. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що доводи за зустрічною позовною заявою не знайшли свого об`єктивного підтвердження так позивачем не доведено, а судом не встановлено недійсності Договору позики від 19 серпня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Особливо треба звернути увагу на те, що частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18). Ця судова практика є незмінною. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції проаналізував договір позики грошей від 19 серпня 2019 року та боргову розписку, складену на підставі договору позики, на їх відповідність нормам Цивільного кодексу України та позиковим відносинам та дійшов вірного висновку, що між позичальником ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, який відповідає нормам законодавства України, а тому породжує права та обов`язки сторін щодо надання та повернення позики у загальному розмірі 85500 грн. В подальшому, право вимоги за вказаним договором було відступлено ОСОБА_3 позивачці ОСОБА_2 . Фактично відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 не оскаржує факту відступлення права вимоги.

Апелянт ОСОБА_1 заперечує факт отримання коштів та вказує про те, що пусті аркуші паперу з його підписом могли потрапити до родини Магди виключно через те, що чоловік відповідачки ОСОБА_4 був діючим адвокатом та надавав йому правову допомогу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

За висновками Верховного Суду в постанові від 29 серпня 2018 року в справі № 910/23428/17 під час оцінки достатності доказів діють спеціальні правила стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно із положеннями статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, у разі необхідності у спеціальних знаннях у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявляв клопотання про призначення судово-технічної експертизи документа та почеркознавчої експертизи, яке було задоволено та судо першої інстанції призначено відповідну експертизу. Матеріали справи були направлені до експертної установи.

13 лютого 2024 року до суду повернулись матеріали цивільної справи разом з повідомленням про оплату вартості експертизи та клопотанням експертів про необхідність надання додаткових матеріалів.

Вказане клопотання виконане не було. Додаткові матеріали не надані, вартість експертизи ОСОБА_1 не сплачена.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність первісного позову та недоведеність зустрічного позову, та доводи, приведені в апеляційній скарзі про те, що він жодних грошових коштів не отримував, договір позики та розписку не складав. Родина Магда вчинила проти нього шахрайські дії та він намагався захистити свої порушені права в рамках кримінального провадження, втім у зв`язку з тим, що виниклі відносини носять цивільно-правовий характер, кримінальне провадження закрите. Він заявляв клопотання про призначення експертизи та вона не була проведена виключно через те, що її вартість становить 118 135,68 грн., що виявилося для нього надмірною сумою, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для задоволення апеляційної скарги.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не повно дослідив та встановив обставини даної справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення ОСОБА_1 норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Габор Вікторії Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 вересня 2024 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров