ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року м.Суми

Справа №589/4811/23

Номер провадження 22-ц/816/1098/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «РІАЛЬТО»

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 15 січня 2024 року, у складі судді Євдокімової О.П., ухваленого в м. Шостка Сумської області,

в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «РІАЛЬТО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ТОВ «ФК «РІАЛЬТО» звернулось до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 лютого 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 9-1, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» надало відповідачу кредит у розмірі 4000 грн, строком на 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. 17 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ТОВ «ФК «РІАЛЬТО» укладений договір відступлення права вимоги відповідно до умов якого позивач набув право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором від 17 лютого 2021 року, укладеним між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та відповідачем. Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув отримані кредитні кошти. Загальний розмір заборгованості становить 23188 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 4000 грн, заборгованість за процентами 2388 грн, заборгованість за процентами 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту 16800 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 15 січня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ріальто» 6388 грн 00 коп. заборгованості за кредитним договором, 2475 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, 738 грн 10 коп. судового збору.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ТОВ «ФК «РІОЛЬТО» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за нарахованими відсотками, відповідно до п. 3.3 договору в сумі 16800 грн 00 коп., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9000 грн та 2684 грн судового збору, які були понесені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом першої інстанції неправомірно було відмовлено у стягненні 16800 грн 00 коп., нарахованих відповідно до п. 3.3 укладеного з відповідачем договору, що не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності. Наголошує на тому, що укладений з відповідачем договір від 17 лютого 2021 року є чинним, в судовому порядку недійсним не визнавався, у свою чергу відповідач не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, не надав належних та допустимих доказів на спростування його правильності.

Вважає, що суд безпідставно зменшив розмір понесений позивачем судових витрат, що підлягають розподілу між сторонами, оскільки відповідних клопотань від відповідача не надходило. Натомість стороною позивача надані належні докази, що підтверджують обсяг наданої адвокатом правничої допомоги та понесення таких витрат.

Відповідачем в установлений апеляційним судом строк відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому відповідно до положень ч.1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 17 лютого 2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 , шляхом підписанням останньою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 174314, укладений кредитний договір № 9-1, відповідно до умов якого надано відповідачу кредит у розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування. Кредит наданий строком на 30 днів (а.с.12).

Пунктом 3.3 цього договору визначено, що у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених п. 1.3 договору (з урахуванням пролонгації строку дії договору), позичальник сплачує товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою -3,5% від суми неповернутого кредиту за кожен день користування (річна процента ставка становить 1277,50%) кредитом понад строк, зазначений у п. 1.3 цього договору. Сторони домовилися, що процента ставка визначена в цьому пункті договору, нараховується відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Кошти на виконання умов договору ТОВ «ФК «Інновація» були перераховані ОСОБА_1 , 17 лютого 2021 року (а.с. 13).

17 червня 2021 р. між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ТОВ «ФК «РІАЛЬТО» укладений договір відступлення права вимоги відповідно до умов якого позивач набув право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором від 17 лютого 2021 року, укладеним між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та відповідачем (а.с.27-29).

Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_1 за договором від 17 лютого 2021 року становить 23188 грн 00 коп., з яких 4000 грн 00 коп. заборгованість по тілу кредиту, 2388 грн 00 коп. нараховані відсотки, 16800 грн 00 коп. нараховані відсотки за неправомірне користування грошовими коштами згідно п.3.3 Договору (а.с. 13).

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що 3,5% від суми отриманого кредиту за кожен день прострочення не мають нічого спільного із правовою природою процентів, які можуть бути нараховані відповідно до статті 625 ЦК України і підхід до нарахування таких 3,5% від суми отриманого кредиту за кожен день носить явно несправедливий характер, як на це звертала увагу Велика Палата Верховного Суду у п. 118 постанови від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що п. 3.3 кредитного договору № 9-1 від 17 лютого 2021 року встановлено розмір процентної ставки, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальність за прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 акцентувала увагу на тому, що для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Цей же висновок Верховним Судом застосовано послідовно, зокрема у постанові від 24.10.2023 у справі № 920/1396/15.

Як уже зазначалося, у пункті 3.3. договору сторони узгодили, що у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених пунктом 1.3. договору (з урахуванням пролонгації строку дії договору), позичальник сплачує товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування (річна процентна ставка становить 1277,50 %) кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3. цього договору. Сторони домовилися, що процентна ставка, визначена в цьому пункті договору нараховується відповідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, сторони договору узгодили між собою розмір відсотків річних, що становить 1277,50 % річних від суми несвоєчасно повернутого кредиту, які є мірою відповідальності боржника за неналежне виконання умов договору (ч. 2 ст. 625 ЦК України) та не є відсотками за користування кредитними коштами (ст. 1048 ЦК України), на що суд першої інстанції не звернув уваги.

При цьому пролонгація строку дії договору не є умовою застосування визначеної процентної ставки, а може ураховуватися лише для визначення строку, з якого така процентна ставка має нараховуватися.

З урахуванням вище викладеного, вимога позивача про стягнення 16800 грн 00 коп. заборгованості, нарахованої відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України за визначеною у договорі процентною ставкою є доведеною та такою, що підлягає до задоволення.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 16800 грн 00 коп. заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3 кредитного договору, з підстав, визначених п. 1 та п. 4 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При визначенні розміру понесених позивачем судових витрат, що підлягає розподілу між сторонами, суд першої інстанції визнав доведеним понесені позивачем витрат на правничу допомогу на суму 9000 грн, при цьому у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу та судовий збір пропорційно до частки задоволених позовних вимог.

Таким чином, беручи до уваги те, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, рішення суду в частині вирішення питання розподілу судових витрат належить змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача 9000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу та 2684 грн 00 коп. судового збору, понесених позивачем в суді першої інстанції.

Крім того, ТОВ «ФК «РІАЛЬТО» просило стягнути з відповідача 12000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу за апеляційний перегляд рішення суду.

З наданого позивачем акту приймання-передачі послуг №218 до договору №02/06/2022 про надання юридичних послуг від 02 червня 2022 року, слідує що ФОП ОСОБА_2 надано ТОВ «ФК «РІАЛЬТО» на виконання умов договору надав послуги із складання та подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 15 січня 2024 року у справі №589/4811/23, вартість якого становить 12000 грн (а.с. 65). Сплата позивачем витрат на професійну правничу допомогу підтверджується платіжної інструкцією №1293 від 21 лютого 2024 року (а.с. 66).

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Зокрема, за змістом частини 1 - 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як передбачено частиною 3 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає розподілу, колегія суддів бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України та, врахувавши характер спірних правовідносин, незначний ступінь складності справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості вважає, що підлягає розподілу між сторонами понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн 00 коп., які і підлягають стягненню на користь відповідача

Крім того, з позивача на користь відповідача належить стягнути 4026 грн судового збору, сплаченого за апеляційне оскарження рішення суду.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «РІАЛЬТО» задовольнити.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 15 січня 2024 року скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «РІАЛЬТО» 16800 гривень 00 копійок заборгованості за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3 кредитного договору від 17 лютого 2021 року.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 15 січня 2024 року змінити в частині вирішення питання розподілу судових витрат.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «РІАЛЬТО» 9000 гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу та 2684 гривні 00 копійок судового збору, понесених позивачем в суді першої інстанції.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «РІАЛЬТО» 4000 гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу та 4026 гривень 00 копійок судового збору, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов