Справа № 466/7138/23
Провадження № 2/444/230/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року м. Жовква

Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя Зеліско Р. Й.

секретар судового засідання Мамедова Г.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовква Львівської області в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та спростування поданої ним недостовірної інформації у той же спосіб, в який вона була подана. Просить суд:

1) стягнути з ОСОБА_3 в її користь в якості компенсації за нанесення моральної шкоди 80 000 (вісімдесят тисяч) грн. 00 коп.;

2) зобов"язати ОСОБА_3 спростувати подану ним недостовірну інформацію у той же спосіб, в який вона була подана, тобто аналогічно організувати судове засідання з тими ж учасниками, на якому спростувати подану ОСОБА_3 недостовірну інформацію, аналогічно під аудіозапис ;

3) судові витрати покласти відповідача,

з підстав зазначених у позові.

Відповідачем подано до суду 11.12.2023 року відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що заперечує проти позовних вимог та вважає такі необґрунтованими, викладені в позові обставини такими, що не відповідають дійсності, особливо в частині заподіяння позивачці будь-якої моральної шкоди. Свою правову позицію обґрунтовує тим, що те, про що він повідомив у судовому засіданні у справі №466/7277/21, є правдою. Звертає увагу суду на те, що у усіх судових процесах, де позивачка брала участь в якості свідка на стороні, яку представляв ОСОБА_2 (чи як фізична особа, або ж як керівник юридичної особи - Підприємства об`єднання громадян «Львівське учбово виробниче підприємство Українського товариства сліпих»), ОСОБА_4 завжди надавала свідчення, які підтверджували позицію сторони ОСОБА_2 . Йдеться про наступні справи:

1) цивільна справа №466/7565/19, що перебувала у провадженні Шевченківського районного суду міста Львова (справа про поновлення ОСОБА_5 на роботі у ПОГ «Львівське УВП УТОС», де директором є ОСОБА_2.). У вказаній справі ОСОБА_1 надавала свідчення як свідок з боку відповідача (ПОГ «Львівське УВП УТОС»);

2) у справі за скаргою директора ПОГ «Львівське УВП УТОС» ОСОБА_2 на нього, як адвоката, поданою до Ради адвокатів Львівської області, ОСОБА_6 надавала вкрай негативні і неправдиві свідчення про нього.

3) у цивільній справі №466/7277/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про захист честі, гідності і ділової репутації, ОСОБА_6 знову свідчила на стороні ОСОБА_2 .

Таким чином, вважає, що вказане ним- це не наклеп, не образа, а констатація факту, тому тут в принципі, на його думку, не може мати місця заподіяння будь-якої моральної шкоди.

Наголошує, що рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 22.08.2022р. у справі №466/7277/21, про яке згадує позивачка у позовній заяві, не має до неї жодного відношення, а її твердження про те, що «…суд врахував сказане адвокатом ОСОБА_3 , і виніс неправосудне рішення по справі…» - це не більше ніж вигадка позивачки, не підтверджена жодним доказом.

На його думку, у позові не наведено жодного доказу на підтвердження того, що вказана інформація є недостовірною, тобто не відповідає дійсності. Щодо твердження позивачки про те, що було завдано шкоди її діловій репутації, а їй - моральної шкоди, то звертає увагу на те, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження того, що у неї існує певна ділова репутація, відтак залишається незрозумілим, як можна завдати шкоди тому, про існування чого немає жодних доказів. Відносно «моральних переживань» відповідачки, які, з її слів, проявилися у тому, що вона «…втратила душевний спокій, постійно перебуває у дратівливому стані, у неї підвищується тиск…та внаслідок переживань вона вимушена вживати ліки для пониження тиску та розширення судин», зауважує, що позивачка описує свій стан здоров`я, однак, крім слів, жодним чином цього не підтверджує: не надає жодних доказів, що після вказаного вище судового процесу стала дратівливою, що вимушена приймати ліки, і, що найважливіше, що все це пов`язано з інформацією, висловленою ним у судовому процесі у справі №466/7277/21. Тобто, на його думку, немає абсолютно жодних доказів її, так би мовити, моральних страждань, тим більше, що їх і не може бути, адже описані події дійсно мали місце. Наголосив, що позивачка сама перекручує та спотворює сказане ним: твердить, ніби він вказав, що вона брала участь у восьми судових процесах. Насправді, він сказав, що у нього з паном ОСОБА_2 вже «…не знаю, не рахував: шостий, сьомий, восьмий судовий процес..» і всюди, де ОСОБА_1 виступала свідком, вона говорила те, що потрібно стороні ОСОБА_2 . Наголошує на те, що він не стверджував, що вона брала участь у восьми судових процесах, а зазначав, що в тих процесах, де вона брала участь як свідок, завжди займала сторону, яку представляв ОСОБА_2 і така інформація, вважає, є абсолютно правдивою. Зазначає, що в даному випадку йдеться про його оціночні судження, що базуються на реальних подіях. Зважаючи на викладене вище, просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 у справі №466//7138/23 про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди - відмовити повністю.

Позивач подала на адресу Жовківського районного суду Львівської області 18.12.2023 року відповідь на відзив у якому наголосила, що відповідач у відзиві визнав той факт, що у суді він повідомив недостовірну інформацію, але водночас нічим не доводить того факту, що він брав участь у восьми судових процесах, де вона виступала свідком. Тобто, у даному випадку, відповідач, адвокат ОСОБА_3, не надав жодних доказів, про те, що вона брала участь саме в восьми судових процесах, де він брав участь, а номери справ, у даному випадку, на її думку, не можуть ні про що говорити суду. Звертає увагу суду на те, що сказане відповідачем про скаргу до ради адвокатів не є судовим процесом, а тому таке його твердження не слід брати до уваги. Відповідач стверджував саме про факт його участі в восьми судових процесах, а дисциплінарне провадження відкрито в дисциплінарній комісії адвокатури аж ніяк не є судовим процесом. Відносно зазначеного відповідачем у відзиві щодо рішення Шевченківського суду м. Львова, то в даному випадку, наголошує, що постановою Львівського апеляційного суду, скасовано вказане рішення. Відповідач жодним доказом не може довести, що інформація, яку він подав у судових дебатах, з метою винесення позитивного рішення для його клієнта є достовірною, а саме: жодних протоколів судових засідань нема, інформацію про вісім судових процесів відповідач не зміг зібрати, і помилково, на її думку рахує, що дисциплінарне провадження відкрите дисциплінарною палатою адвокатури відносно нього, також є судовим процесом. Вважає, що в даному випадку, адвокат ОСОБА_3, свідомо порушує вимогу п. 1 п. 2 ст. 43 правил адвокатської етики і присягу адвоката. Звертає увагу суду на те, що в даному випадку, підставою для задоволення її позову, є сукупність таких обставин:

-поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

- поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

- поширення недостовірної інформації, тобто така, яка не відповідає дійсності;

- поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, чи завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Щодо заперечень відповідача відносно стягнення в її користь моральної шкоди, зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить від 3000 до 10000 євро. Таким чином, на її думку, визначений нею у позові розмір спричиненої їй моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини. У відповідності до вищенаведеного, просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві та у відповіді на відзив відповідача, просили їх задоволити з мотивів викладених у них.

Позивач додатково зазначила, що лише один раз брала участь в судовому засіданні в якості свідка, у жодних інших судових процесах участі не брала. А тому, твердження відповідача про те, що "вона постійно ходить в судах", не відповідає дійсності, тобто є недостовірною інформацією, яка підлягає спростуванню.

Відповідач в судовому засіданні надав пояснення аналогічні тим, які викладені ним у відзиві на позовну заяву. З тих підстав, просить суд у позові позивача відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторони, проаналізувавши обставини та документальні докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, мотивуючи це наступним.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1(надалі - постанови Пленуму ВСУ) судам роз`яснено, що статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.).

Судом встановлено, що 22 серпня 2022 року, на судових дебатах під час судового засідання по справі №466/7277/21, ОСОБА_3 , як адвокат, котрий представляв відповідача по справі, на тридцять шостій хвилині і сорок третій секунді судового засідання, подав недостовірну інформацію, сказавши наступне: "я не рахував... шостий, сьомий, восьмий судовий процес, де ОСОБА_2 різні сторони представляє, і всюди ОСОБА_8 виступає свідком, і завжди говорить те, що є потрібно пану ОСОБА_9 , особисто, як позивачу, чи як представнику позивача керівника, тому варто це врахувати при наданні оцінки її пояснень.", що підтвердилося в судовому засіданні 17.01.2024 року при дослідженні судом аудіозапису судового засідання з Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/7277/21 від 22.08.2022 року (а.с.85), де брали участь сторони: відповідач ОСОБА_3 - в якості адвоката відповідача, а позивач ОСОБА_1 - в якості свідка на стороні позивача.

Суд звертає увагу на те, що відповідач в судовому засіданні визнав та підтвердив, що він дійсно висловився так в судовому засіданні 22.08.2022 року під час дебатів у Шевченківському районному суді м. Львова в справі № 466/7277/21, однак на його думку такі його судження були оціночними, однак такими, що базуються на реальних подіях.

Такі ж пояснення ним були надані у відзиві на позовну заяву (абзац 2 а.с. 62).

Тобто, відповідач визнав та підтвердив, що саме так висловлювався відносно позивача.

Суд не бере до уваги його пояснення проте, що його судження були оціночними, оскільки такі не підтверджуються жодними належними доказами, а навпаки підтверджують подану ним недостовірну інформацію відносно позивачки.

Відповідно до ст. 3 Конституції України честь і гідність людини визнані найвищою соціальною цінністю. Порушення цих фундаментальних прав вимагає відповідного захисту.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Чинне законодавство України виділяє два способи захисту: загальні та спеціальні, які застосовуються в судовому та позасудовому порядку.

Отже, у випадку поширення інформації, що порушує честь, гідність та ділову репутацію особа, права якої порушено може або ж безпосередньо звернутися до особи, яка здійснила дане порушення, з вимогою про спростування такої інформації, або до суду з позовом про захист гідності, честі та ділової репутації.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 Цивільного кодексу України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

До таких спеціальних способів захисту відносяться:

1) спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст. 277 Цивільного кодексу України)

2) заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст. 278 Цивільного кодексу України).

У даному випадку, суд приходить до висновку, що є сукупність таких обставин:

- поширення ОСОБА_3 інформації відносно пгозивача ОСОБА_1 , тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб (в судовому засіданні Шевченківського районного суд м. Львова);

- дана поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача;

- поширена ним інформація не відповідає дійсності;

- поширена відповідачем інформація порушує позивача особисті немайнові права і завдає шкоди відповідним її особистим немайновим благам.

У даному випадку, суд зважає на те, що ОСОБА_3 (який брав участь в судовому засідланні як адвокат), говорив про конкретні факти, тобто про участь позивача в шести-восьми судових процесах. Такі його твердження не є ані припущеннями, ані оціночними судженнями, так як він у судовому засіданні говорив про конкретні факти.

Тобто, подаючи недостовірні факти, відповідач завдав шкоду, діловій репутації позивача, тим самим завдавши їй моральної шкоди.

Статею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності, а згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах.

У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з ч.1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

У відповідності до глави 22 ЦК України до особистих немайнових прав включені, зокрема, право на повагу до гідності та честі (стаття 297) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299). Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканими (згідно із частиною другою статті 297 та частиною першою статті 299 ЦК України).

Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. (згідно із частиною першою статті 275 ЦК України). Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (ч. 3 ст. 297 ЦК України). Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ч. 2 ст. 299 ЦК України).

Статею 68 Конституції України, закріплено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказав, що праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України "Про інформацію" реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 569/5269/16-ц (провадження № 61-508св17) вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Судом встановлено, що відповідачем у судовому засіданні Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/7277/21 поширено недостовірну інформацію про позивача. Посилання відповідачки на те, що це його оціночні судження, спростувалися документальними доказами та аудіозаписом судового засідання, та окрім цього наданими поясненнями самого відповідача та його письмовими поясненнями у відзиві на позовну заяву. Згідно даного відзиву відповідач фактично визнає факт поширення ним недостовірної інформації про позивача, проте вважає що дана інформація є оціночним судженням і відповідно за неї не можливо притягнути до відповідальності.

Пояснення відповідача під час розгляду справи, суд розцінює, як намагання останнього уникнути від відповідальності.

Дана інформація ним доведена до відома більше, ніж одній особі, відтак, доведено факт поширення відповідачем оспорюваної інформації публічно, що підтверджено матеріалами справи і не спростовано відповідачем іншими доказами.

Поширена відповідачем інформація є негативною для позивача.

Оспорювана позивачкою інформація містить чіткі твердження про факти, тобто містить повідомлення про факти, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності, а тому така інформація за своїми стилістичними ознаками не може вважатись оціночними судженнями.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов"язання відповідача - ОСОБА_3 спростувати подану ним недостовірну інформацію у той же спосіб, в який вона була подана, тобто аналогічно організувати судове засідання з тими ж учасниками, на якому спростувати подану ОСОБА_3 недостовірну інформацію, аналогічно під аудіозапис, то у такій слід відмовити, оскільки спосіб спростування недостовірної інформації, вказаний у прохальній частині позову "організувати судове засідання з тими ж учасниками… " не може бути реалізований, оскільки чинним ЦПК України не передбачено таку процедуру як проведення судового засідання з метою вчинення будь-яких інших дій крім тим, що передбачені кодексом.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача в її користь моральної шкоди в розмірі 80 00,00 грн, то така підлягає до часткового задоволення у зв"язку із наступним.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно абз. 5 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що відповідач поширив інформацію про позивача, яка є недостовірною, що виходить за межі загальноприйнятих моральних норм, тобто порушує особисті немайнові права позивача, що призвело до заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому, суд не залишає поза увагою той факт, що позивач - ОСОБА_1 є інвалідом першої групи по зору, підгрупа "Б" з дитинства, що видно з копії долученої нею до матеріалів справи довідки до акта огляду МСЕК (а.с.8).

Однак, враховуючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн., що на думку суду, буде достатнім.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись статтею 23, статтями 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; працюючого адвокатом "Галань і партнери", що за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) в якості компенсації за нанесення моральної шкоди 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

У стягненні з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 в якості компенсації за нанесення моральної шкоди 78 000 (сімдесят вісім тисяч) грн. 00 коп. - відмовити.

У позовній вимозі ОСОБА_1 про зобов"язання ОСОБА_3 спростувати подану ним недостовірну інформацію у той же спосіб, в який вона була подана, тобто аналогічно організувати судове засідання з тими ж учасниками, на якому спростувати подану ОСОБА_3 недостовірну інформацію, аналогічно під аудіозапис - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; працюючого адвокатом "Галань і партнери", що за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь держави судовий збір в розмірі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 31 січня 2024 року.

Суддя: Зеліско Р. Й.