ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1789/23 Номер провадження 22-ц/814/1861/24Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Чумак О.В.,

суддів Дряниці О.В., Пилипчук Л.І..,

розглянувши у порядку письмово провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 січня 2024 року, ухвалене суддею Материнко М.О., повний текст якого складено 22 січня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він наказом № Э.DN-УВ-2021-7112961-п від 09 серпня 2021 року був звільнений за скороченням штату.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2021 року у справі № 554/8601/21 визнано незаконним та скасований наказ відповідача за № Э.DN-УВ-2021-7112961-п від 09 серпня 2021 року про звільнення позивача та поновлено позивача на роботі у відповідача на посаді начальника Відділу правового забезпечення Центрального макрорегіонального управління АТ КБ «ПриватБанк».

Наказом АТ КБ «Приватбанк» від 15 серпня 2022 року № Є.28.0.0.0/1-7333328 був поновлений на посаді керівника відділу правового забезпечення АТ КБ «ПриватБанк», відділу правового забезпечення Центрального макрорегіонального управління відповідача.

Просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 червня 2022 року по 30 червня 2022 року в розмірі 66471,02 гривен, 9500,00 гривен відшкодування витрат на правничу допомогу.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості із заробітної плати - задоволено частково.

Стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 01 червня 2022 року по 30 червня 2022 року включно у розмірі 55434,06 грн. який підлягає виплаті без утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, витрати за надання правничої допомоги у сумі 5000,00 грн., витрати щодо сплати судового збору у сумі 1073,60 грн., а всього стягнути 61507,66 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 430 ЦПК України, допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати громадянину ОСОБА_1 в межах платежу за один місяць в розмірі 55434,06 гривен, який підлягає виплаті без утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2024 року в задоволенні заяви представника АТ КБ «ПриватБанк» Мужевської Є.Л. про виправлення описки в рішенні Октябрського районного суду м. Полтави від 17 січня 2024 року відмолено.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 12 червня 2024 року виправлено арифметичні помилки, які допущені судом при складанні судового рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 січня 2024 року в справі № 554/1789/23, провадження № 2/554/2258/2024, за заявою ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Викладено абзац 6 сторінки 10 (мотивувальної частини) рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 січня 2024 року в справі в справі № 554/1789/23, провадження № 2/554/2258/2024, за заявою ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в наступній редакції «Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 55434,06 гривен та в тому числі 55434,06 гривен до негайного виконання рішення в частині виплати заробітної плати згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України.

Не погодившись з рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 січня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Просило рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду викладених в у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мали значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що судом не взято до уваги, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2021 року у справі № 554/8601/21 в період 01 червня 2022 року по 20 червня 2022 року переглядалося судом апеляційної інстанції та не набрало законної сили. При цьому в зазначеному рішення не зазначенно про його допущення до негайного виконання щодо поновлення позивача на займаній посаді. Вважає, що судом першої інстанції порушено порядок обчислення середнього заробітку. Також посилається на неправильне зазначення судом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів. При цьому зазначає про пропуск позивачем строку на звернення до суду передбаченого статтею 233 КЗпП України, та застосування судом норми статті 233 КЗпП України в редакції, яка втратила чинність.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, та залишити рішення суду без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Згідно частини 1 статті 369 ЦПК України ( в редакції чинній на момент призначення справи до розгляду) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 66471 грн. 02 коп. та беручи до уваги положення частини 13 статті 7, статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 06 листопада 2001 року працював на посаді керівника відділу правового забезпечення АТ КБ «ПриватБанк», відділу правового забезпечення Центрального макрорегіонального управління відповідача.

Наказом № Э.DN-УВ-2021-7112961-п від 09 серпня 2021 року позивача було звільнено згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату із виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього заробітку.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2021 року у справі № 554/8601/21 визнано незаконним та скасований наказ відповідача за № Э.DN-УВ-2021-7112961-п від 09 серпня 2021 року про звільнення позивача та поновлено позивача на роботі у відповідача на посаді начальника Відділу правового забезпечення Центрального макрорегіонального управління АТ КБ «ПриватБанк».

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2022 року у справі № 554/8601/21 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача обчислена виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення позивача з роботи, в період з 10 червня 2021 року по 09 серпня 2021 року.

Середньоденна заробітна плата позивача, обчислена шляхом ділення загального розміру виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення позивача з роботи, на число відпрацьованих робочих днів за останні два календарні місяці роботи встановлена місцевим судом в розмірі 2519,73 гривен без врахування нарахованих та утриманих сум податків і зборів із суми заробітної плати.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 403156,80 грн за час вимушеного прогулу з 10 серпня 2021 року по 08 квітня 2022 року день постановлення додаткового рішення.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 липня 2022 року у справі № 554/8601/21 рішення від 18 листопада 2021 року та додаткове рішення від 28 квітня 2022 року Октябрського районного суду м.Полтави у справі № 554/8601/21 залишені в силі.

Згідно частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Наказом відповідача від 15 серпня 2022 року № Є.28.0.0.0/1-7333328 було скасовано наказ про звільнення позивача (п. 1 наказу), поновлено позивача на попередній роботі на посаді (п. 2 наказу), встановлено робоче місце позивача за адресою: АДРЕСА_1 , у приміщенні банку (п. 6 наказу).

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 235 КЗпП України визначено, що уразі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1Конституції України).

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого застосовується судом як джерело права відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», неодноразово звертав увагу на те, що «право, передбачене частиною першою статті6Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін» (рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі Hornsby v. Greece («Хорнсбі проти Греції»), п.40), рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі Shmalko v. Ukraine («Шмалько проти України»), п. 43).

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України, стаття 430 ЦПК України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19), у постановах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-76цс12, від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 зроблено висновки про те, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України потрібно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

За змістом приписів статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі потрібно вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Тобто належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі є видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Водночас працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливість виконання своїх обов`язків.

Такі висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 938/466/21.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади 09 серпня 2021 року, рішенням Октябрського районного суду від 18 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 27 липня 2022 року, його поновлено на роботі, однак наказ про поновлення позивача на роботі був винесений 15 серпня 2022 року.

Зважаючи на те, що рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі було постановлено 18 листопада 2021 року, набрало законної сили 27 липня 2022 року, а на роботі працівника фактично поновлено 15 серпня 2022 року, із відповідача на користь позивача, внаслідок визнання судом незаконності наказу про звільнення, підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, в тому числі за період, що є предметом позовних вимог із 01 червня 2022 року по 30 червня 2022 року.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2022 року визначено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи становить 2519,73 гривен без врахування нарахованих та утриманих сум податків і зборів із суми заробітної плати.

При цьому тлумачення змісту даного додаткового рішення свідчить, що 2519 грн. 73 коп. це середньоденна заробітна плата позивача з якої підлягає відрахуванню сума податків та зборів.

Тоді як суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що дана суму розрахована, як така з якої не підлягає утриманню сума податків та зборів.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20 (провадження № 61-12064св22), зазначено, що:

«суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

У постанові від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20 Верховний Суд зазначив: суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 239 943,09 грн. Проте суд першої інстанції помилково зазначив, що розмір середнього заробітку підлягає стягненню без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, а тому абзац третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції належить викласти у такій редакції: «Стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 239 943,09 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».

Зазначені правові позиції також застосовані Верховним Судом у постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 164/1608/21.

За вказаних обставин суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, щодо розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу без утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Разом з тим не заслуговують на увагу доводи наведені в апеляційній скарзі щодо неправильного розрахунку судом першої інстанції середньоденної заробітної плата позивача, оскільки її розмір 2519 грн. 73 коп. визначений додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2022 року, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, про обґрунтованість часткового задоволення вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 червня 2022 року по 30 червня 2022 року у розмірі 55434,06 грн., однак помилковість оскаржуваного рішення, щодо стягнення зазначеної суми без утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

У свою чергу безпідставними є доводи наведені в апеляційній скарзі, щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, визначені статтею 233 КЗпП України, з наступних підстав.

У постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 461/7423/21 зазначено, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Тобто, враховуючим положення статті 236 КЗпП України, право ОСОБА_1 на виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення суду є порушеним з моменту винесення наказу про поновлення на роботі без виплати належних до стягнення коштів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 233 КЗпП України, в реакції чинній на момент поновлення ОСОБА_1 на роботі та не виплаті спірних коштів, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Згідно пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Дані висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною в постановах Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 545/1584/23, від 28 серпня 2024 року у справі № 580/9690/23.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом 28 лютого 2023 року, тобто з пропуском трьох місячного строку з дня винесення наказу про його поновлення на роботі, однак в період дії в Україні карантину, у зв`язку з чим йому законодавством продовжено строк на звернення.

Разом з тим, суд першої інстанції, при винесенні рішення помилково послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 обставини якої не є тотожними зі справою № 554/1789/23, оскільки спірні правовідносини у справі № 755/12623/19 виникли до внесення змін до статті 233 КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» прийнятим 01 липня 2022 року, який набрав чинності 19 липня 2022 року.

При цьому рішенням Конституційного Суд № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року надано офіційне тлумачення 2 другої статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, внесених у вказану статтю Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, відповідно до якої звернення до суду не обмежувалося будь-яким строком, однак після внесення вказаних змін, у справах про виплату працівнику всіх сум, що належать йому при звільненні, було встановлено тримісячний строк звернення до суду.

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Враховуючи викладене, оцінюючи докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 січня 2024 року слід змінити:

виклавши його мотивувальну частині у редакції цієї постанови;

в резолютивній частині, виклавши абзац другий у такій редакції: «Стягнути із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 01 червня 2022 року по 30 червня 2022 року включно у розмірі 55434,06 грн. який підлягає виплаті з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, витрати за надання правничої допомоги у сумі 5000,00 грн., витрати щодо сплати судового збору у сумі 1073,60 грн., а всього стягнути 61507,66 грн.».

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Однак, враховуючи що судом апеляційної інстанції не змінено розмір стягнутої суми, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині розподілу судових витрат, а також розподілу витрат понесених при розгляді апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 січня 2024 року змінити:

виклавши його мотивувальну частині у редакції цієї постанови;

в резолютивній частині, виклавши абзац другий у такій редакції: «Стягнути із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 01 червня 2022 року по 30 червня 2022 року включно у розмірі 55434,06 грн. який підлягає виплаті з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, витрати за надання правничої допомоги у сумі 5000,00 грн., витрати щодо сплати судового збору у сумі 1073,60 грн., а всього стягнути 61507,66 грн.».

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 03 вересня 2024 року

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук