Справа № 161/2431/24 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/863/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Торчинська селищна рада, як орган опіки та піклування, про поновлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_4 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що у нього та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є двоє спільних дітей - донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач зазначає, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.01.2018 року його було позбавлено батьківських прав відносно обох дітей та з того часу опіку над ними здійснювала його мати ОСОБА_2 .

Покликається на те, що на даний час він переусвідомив важливість своєї участі у вихованні, матеріальному забезпеченні своїх дітей, щиро розкаюється у своїй поведінці в минулому і чітко усвідомлює, що він готовий в належний спосіб виконувати свої батьківські обов`язки. Протягом тривалого проміжку часу до цього він проживає разом зі своїми дітьми та приймає активну участь у їх житті, у тому числі й у фінансових питаннях. Вказує, що з 11.10.2023 року він перебуває на військовій службі, однак постійно підтримує зв`язок із сином та донькою, цікавиться їх успіхами та станом здоров`я. Натомість, діти проявляють свою прихильність до нього. Поряд з цим, відповідач ОСОБА_2 є літньою особою, з моменту її призначення опікуном дітей у неї значно погіршився стан здоров`я, через що їй стало набагато важче виховувати та піклуватися про дітей.

Враховуючи наведене, позивач просив суд поновити його батьківські права щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та не належно дослідив докази. Безпідставно не врахував визнання позову відповідачем, не надав належної правової оцінки істотному погіршенню стану здоров`я відповідачки, що унеможливлює виконання нею обов`язку щодо подальшого догляду та виховання дітей позивача. Судом констатовано короткостроковість поліпшення поведінки позивача по відношенню до своїх дітей, однак це суперечить фактичним обставинам справи. Також вважає, що суд хибно протрактував пояснення ОСОБА_2 щодо ненадання позивачем матеріального утримання, оскільки позивачем у добровільному порядку надаються кошти. Зазначає, що фактично рішення суду прийняте всупереч вимогам ст. 169 СК України та інтересам дітей.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не було подано.

20 серпня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 про визнання позову, в якій вона просить скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги, поновивши батьківські права ОСОБА_4 щодо неповнолітніх дітей.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з доводів, викладених у ній.

Представник третьої особи ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги не заперечувала.

Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 є батьком неповнолітніх ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчать відповідні свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 (а.с. 9, 10).

Мати неповнолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 11).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.01.2018 року в цивільній справі № 161/18203/17 за позовом ОСОБА_2 , яка є відповідачем у даній справі, її сина ОСОБА_4 було позбавлено батьківських прав відносно неповнолітніх ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дане судове рішення набрало законної сили 26.02.2018 року, позивачем (у даній справі) не оскаржувалося (а.с. 12-13).

Даним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_4 злісно ухилявся від виконання своїх обов`язків з виховання та утримання неповнолітніх доньки та сина. Невиконання останнім своїх батьківських обов`язків підтверджувалося позивачем його матір`ю ОСОБА_2 та характеристиками Веселівської сільської ради й дирекцією місцевої школи, з яких слідувало, що ОСОБА_4 батьківські обов`язки не виконував, у школі дітей не відвідував, участі в їх вихованні не брав, зловживав спиртними напоями, дебоширив.

27.09.2017 року приватним нотаріусом посвідчена заява ОСОБА_4 , в якій він підтвердив факт ухилення ним від виховання дітей та не заперечував щодо позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також письмовим висновком служби у справах дітей Луцької районної державної адміністрації Волинської області від 03.11.2017 року було встановлено, що позбавлення батьківських прав відповідача щодо його неповнолітніх дітей є доцільним та відповідає їх інтересам.

З урахуванням встановлених у вказаній справі обставин суд дійшов висновку, що відповідач свідомо та тривалий час не виконував своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітніх сина та доньки, а тому позбавлення його батьківських прав є підставним.

У даному ж позові позивач ОСОБА_4 просить про поновлення його батьківських прав щодо неповнолітніх дітей, обгрунтовуючи тим, що на даний час він значно покращив свою поведінку, змінив своє ставлення до обов`язків з виховання дітей та про їх піклування, налагодив зв`язок зі своїми дітьми, котрі, у свою чергу, виявляють прихильність до нього.

Як було встановлено судом, рішення суду про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей набрало законної сили 26.02.2018 року.

Із довідки військової частини НОМЕР_4 № 2664А від 27.11.2023 року вбачається, що ОСОБА_4 , починаючи з 11.10.2023 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_4 (а.с. 20).

Судом також встановлено, що на підставі поданої ОСОБА_4 заяви від 26.12.2023 року комісією Служби у справах дітей Торчинської селищної ради було здійснено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проживають і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_2 (відповідачка), діти ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено відповідний акт. В акті констатується, що для дітей створені належні умови для проживання, а їх вихованням і утриманням займається їх бабуся ОСОБА_2 (а.с. 15).

Разом з тим, судом першої інстанції правильно зазначено, що у вищевказаному акті не містяться жодні відомості про будь-яку участь позивача у вихованні та утриманні неповнолітніх дітей.

25 січня 2024 року Торчинською селищною радою було прийнято рішення «Про затвердження висновку про доцільність поновлення батьківських прав ОСОБА_4 » № 7 від 25.01.2024 року (а.с. 25).

Зі змісту вищевказаного висновку слідує, що ОСОБА_4 перебуває на військовій службі з 11.10.2023 року. За час проходження служби останній зарекомендував себе з позитивної сторони, працює над підвищенням свого професійного рівня, функціональні обов`язки виконує в повному обсязі, поставлені завдання виконує своєчасно, на зауваження реагує спокійно. За місцем проживання характеризується позитивно, він є спокійним, врівноваженим, має активну життєву позицію, скарги на нього відсутні. З листопада 2023 року отримує заробітну плату. До кримінальної відповідальності не притягувався, у розшуку не перебуває, за наданням психіатричної чи наркологічної медичної допомоги не звертався. Вихованням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , займається їх баба ОСОБА_2 , умови проживання дітей, їх виховання та розвитку задовільні, останні забезпечені усім необхідним. Неповнолітні письмово висловили свою думку в присутності працівника служби у справах дітей, якою не заперечують щодо поновлення ОСОБА_4 в батьківських правах щодо них. На думку Торчинської селищної ради, поновлення позивача у батьківських правах стосовно дітей є доцільним та відповідає їх інтересам (а.с. 26).

Однак, на переконання колегії суддів, суд вірно не погодився з цим висновком як необгрунтованим, оскільки він не містить жодних відомостей про зміну поведінки батька та про будь-який вид участі його у вихованні та утриманні дітей.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що за встановлених і наведених вище обставин справи поданих доказів (довідок та характеристик) недостатньо для того, щоб констатувати про наявність правових підстав для поновлення батьківських прав позивача відносно дітей, так як сам по собі факт налагодження в телефонному режимі стосунків батька з дітьми та одержання ним доходу від військової служби не може свідчити в достатньому обсязі про зміну його відношення до виконання своїх батьківських обов`язків. Інших достатніх та переконливих доказів на підтвердження обставин, передбачених ч.4 ст.169 СК України, позивачем не надано суду.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно із частинами першою, третьою статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Конвенція про права дитини ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.

Аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку, що при вирішення спорів стосовно поновлення батьківських прав матері (батька), які раніше були позбавлені таких прав, позивач з огляду на положення статей 12, 81 ЦПК України щодо розподілу обов`язку з доказування має, насамперед довести, а суд відповідно до визначеного статтею 89 ЦПК України порядку оцінки доказів - перевірити, чи змінилася і наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Тому суд має перевірити, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Такі обставини потрібно встановлювати через призму якнайкращих інтересів дитини та пріоритету збереження сімейних зв`язків, які можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, зокрема у разі, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №755/15903/20, провадження №61-19707св21.

Проте, позивачем не надано суду будь-яких переконливих доказів на підтвердження того, що на даний час він може бути поновлений у батьківських правах відносно неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

З часу набрання законної сили рішенням суду про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав і до часу, коли він був призваний до лав ЗСУ, пройшов значний проміжок часу близько п`яти років, і були відсутні підстави стверджувати про те, що його ставлення до дітей та спосіб його життя за цей час змінився у кращу сторону настільки, що обставини, які були підставою для позбавлення його батьківських прав, перестали існувати.

Разом з тим, подаючи позов до суду в лютому 2024 року, позивач ОСОБА_4 надав докази його перебування в ЗСУ з жовтня 2023 року, зокрема довідку і характеристику станом на листопад 2023 року, тобто за незначний період менше ніж за два місяці служби. Отже, суд правильно вважав, що такі докази не свідчать про тривалу і стабільну у часі позитивну поведінку позивача, наявність у нього доходу, зокрема не тільки в умовах проходження військової служби, а й особливо, що є предметом дослідження судом у даній справі, - щодо своїх дітей, оскільки саме поновлення його в батьківських правах надасть йому можливість ставити питання про звільнення з військової служби .

Колегія суддів вважає, що наведені позивачем обставини самі по собі не можуть бути визнані достатніми підставами для поновлення його у батьківських правах, оскільки при вирішенні даного спору суд повинен давати оцінку обставинам в сукупності зібраних доказів та виходити з якнайкращих інтересів дітей, вихованням та утриманням яких після смерті їх матері займалася та на даний час займається їх бабуся відповідач у справі ОСОБА_2 .

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення позитивних характеристик на позивача, висновку органу опіки та піклування про доцільність поновлення його батьківських прав, оскільки такі хоч і свідчать про позитивні зміни у житті позивача, проте не є беззаперечними доказами усунення тих недоліків, які стали підставою для позбавлення його батьківських прав. Крім того, такі зміни не є тривалими.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини сьомої статті 169 СК України апелянт не позбавлений можливості повторно звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав після спливу одного року з часу набрання чинності рішенням суду про таку відмову.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді