Справа № 144/684/24
Провадження № 22-ц/801/1814/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 рокуСправа № 144/684/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Матківської М. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кушнеренка Ігоря Вікторовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 11 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Бондарук О. П. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 01 жовтня 2005 року по 24 листопада 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 24 листопада 2020 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на дітей у розмірі 1/4 від усіх видів заробітків, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, на кожну дитину щомісячно, починаючи з 12 листопада 2019 року і до їх повноліття.

Середньомісячна сума аліментів на двох дітей становить 3 196 грн, що дорівнює по 1 598 грн на кожну дитину.

Згідно з довідкою №463 від 01.09.2023 року, виданою Національним університетом «Одеська морська академія», ОСОБА_3 зарахована у Національний університет «Одеська морська академія» на перший рік навчання навчально-наукового інституту морського права та менеджменту, за спеціальністю 073 «Менеджмент», наказ № 1168 від 15 серпня 2023 року (копія довідки додається).

Згідно з п.п. 1.1.1. договору про надання освітніх послух за денною формою навчання №039-23 МО у Національному університеті «Одеська морська академія» від 17.08.2023 р. університет бере на себе зобов`язання за рахунок коштів Замовника надати освітні послуги пов`язані з одержанням вищої освіти ОСОБА_3 , а саме: зарахувати на 1 курс з 2023-24 навчального року денної форми навчання за освітнім ступенем бакалавр, термін навчання 4 навчальних роки за спеціальністю 073 менеджмент.

Вартість навчання відповідно до п.п. 4.1.1. договору про надання освітніх послуг за денною формою навчання №039-23 МО у Національному університеті «Одеська морська академія» від 17.08.2023 р. за цим договором становить 154 560,00 грн в тому числі: за 1-й курс 38 640,00 грн, за 2-й курс 38 640,00 грн, за 3-й курс 38 640,00 грн, за 4-й курс 38 640,00 грн.

Позивачка зазначає, що щомісячна сума аліментів на двох дітей у розмірі 3 196 грн, ледве покриває витрати на оплату навчання старшої доньки в Національному університеті «Одеська морська академія» у розмірі 3 220 грн. щомісячно, а тому дитина потребує додаткових витрат у зв`язку з платним навчанням в м. Одеса.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 звернувшись в суд із даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_2 половину понесених нею додаткових витрат на навчання у першому-другому семестрі неповнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 19 320 грн, вирішити питання судових витрат.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 11 липня 2024 року позовні вимоги були задоволені повністю: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 19 320 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що відповідач, який є працездатним чоловіком, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, дитина потребує додаткових витрат на неї для забезпечення розвитку її здібностей, і ці витрати фактично понесені позивачкою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Кушнеренко І. В. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на неповно з`ясовані обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 23 липня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Рибчинський В. П.

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 25 липня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху, матеріали справи витребувано із суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2024 року справу призначено до розгляду на 19 вересня 2024 року у порядку письмового провадження.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 18 вересня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Матківська М. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, а тому такі витрати у розумінні ст. 185 СК України, не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19 (провадження № 61-19103св19).

Крім того, позивачка не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини.

Позивачкою також не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання дочки. Навчальний заклад було обрано позивачем на власний розсуд, без погодження із відповідачем

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судом

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 24).

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області у справі №144/1316/19 від 24 листопада 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано; з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну щомісячно, починаючи з 12 листопада 2019 року і до їх повноліття (а. с. 21-22).

Відповідно до копії довідки Національного університету «Одеська морська академія» № 463 від 01 вересня 2023 року ОСОБА_3 дійсно зарахована у Національний університет «Одеська морська академія» на перший курс навчально-наукового інституту морського права та менеджменту, за спеціальністю 073 «Менеджмент», наказ №1168 від 15 серпня 2023 року (денна форма навчання, за контрактом) (а. с. 26).

З копії Договору про надання освітніх послуг за денною формою навчання № 039 23/МО від 17.08.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 , як замовник для ОСОБА_3 , як здобувача освіти, уклала даний договір із Національним університетом «Одеська морська академія». Предметом договору є фінансові зобов`язання замовника щодо оплати освітньої послуги, яка надається здобувачу закладом освіти. Загальна вартість освітньої послуги за весь термін навчання становить 154 560 грн. Вартість освітньої послуги за роками навчання становить: 2023-2024 навчальний рік І-й курс 38640,00 грн, 2024-2025 навчальний рік ІІ-й курс 38640,00 грн, 2025-2026 навчальний рік ІІІ-й курс 38640,00 грн та 2026-2027 навчальний рік ІV-й курс 38640,00 грн (а. с.10-11).

З копій квитанцій № 105 від 18.08.2023 та № 179 від 15.12.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 було сплачено за навчання ОСОБА_3 кошти на загальну суму 38 640 грн. Одержувачем коштів вказано НУ «Одеська морська академія» (а. с. 14,15).

Позиція суду апеляційної інстанції

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду оскаржується у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності, тому у іншій частині апеляційним судом не переглядається.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, до особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 640/15771/19 (провадження № 61-11061св21) зазначено, що «одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (частина перша статті 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається у цій статті. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення».

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що понесені витрати на навчання дитини стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається ст.185 СК України.

З таким висновком колегія суддів повністю погоджується.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем понесено витрати на розвиток здібностей дитини у розмірі 38 640 грн на оплату навчання неповнолітньої доньки за навчальний рік 2023-2024 на виконання договору № 039-23 МО від 17 серпня 2023 року про надання освітніх послуг. Вказані витрати підтверджуються матеріалами справи і на думку колегії суддів не можуть охоплюватися аліментами, які отримує мати на утримання доньки до її повноліття, оскільки на час стягнення аліментів такі витрати, як оплата за навчання не передбачалася.

Позивачка просила стягнути з відповідача 50% додаткових витрат, а саме 19 320 грн на оплату навчального року 2023-2024.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що понесені ОСОБА_2 витрати на оплату навчання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 є саме додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України як фактично понесені додаткові витрати на неповнолітню дитину, на яку сплачуються аліменти, та які обумовлені особливими обставинами, а саме, необхідністю здобуття фахової освіти (платної) будучи неповнолітнім.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачка не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини, та щодо ненадання позивачкою доказів про узгодження між сторонами питання щодо навчання дочки, а навчальний заклад було обрано нею на власний розсуд, то колегія суддів зазначає наступне.

З огляду на положення статтей 180 та 185 СК України участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків (ст. 141 СК України). Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Навчання дитини у закладі фахової передвищої освіти з метою отримання професії не може не вважатися розвитком її здібностей з огляду на положення Закону України «Про освіту», де в преамбулі зазначено, що освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації, економічного добробуту, запорукою розвитку суспільства, об`єднаного спільними цінностями і культурою, та держави. Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей і необхідних для успішної самореалізації компетентностей, виховання відповідальних громадян, які здатні до свідомого суспільного вибору та спрямування своєї діяльності на користь іншим людям і суспільству, збагачення на цій основі інтелектуального, економічного, творчого, культурного потенціалу Українського народу, підвищення освітнього рівня громадян задля забезпечення сталого розвитку України та її європейського вибору.

При цьому, колегія судів погоджується із висновками суду першої інстанції, що поняття здібність не зводиться до знань, умінь і навичок, що є у людини, але вони забезпечують їх швидке надбання. Як і всі інші індивідуально-психологічні особливості, здібності не даються людині відразу, не є природною властивістю. Здібності кожної людини, її індивідуальні особливості є результатом її розвитку.

З огляду на вказане вище, витрати понесені позивачкою по оплаті за навчання дочки у закладі фахової вищої освіти, пов`язані з необхідністю розвитку здібностей дитини, отримання нею освіти, і в розумінні ст.185 СК України є додатковими.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини.

Покликання скаржника на неврахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19, апеляційний суд відхиляє, адже у вказаній справі та справі, що розглядається, є відмінними обставини. Так, у справі № 336/1488/19 позивач просила суд про стягнення додаткових витрат на навчання дитини за кордоном, у той час як ОСОБА_3 навчається у ВНЗ на території України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач ніде не працює та не має доходів, колегія суддів зазначає, що доказів неможливості працевлаштування та отримання заробітку ОСОБА_2 не надано, а тому свідомий вибір такого способу життя відповідача не повинен обмежувати право його дитини на розвиток її особистості, навичок та здібностей.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати у зв`язку із переглядом рішення місцевого суду у суді апеляційної інстанції слід залишити за ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Кушнеренка Ігоря Вікторовича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 11 липня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_2 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. Г. Копаничук

М. В. Матківська