РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Отруби В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання недійсним договору позики та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» (далі - ТОВ «ФК «Дінеро»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), в якому просив визнати недійсним договір позики № AG0827630 від 25 вересня 2018 року, що укладений між ТОВ «ФК «Дінеро» та ОСОБА_1 у розмірі 3 000 грн; застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати ТОВ «ФК «Дінеро» видалити всі персональні дані ОСОБА_1 з електронних баз, серверів, припинити їх збір, обробку, систематизацію, накопичення, зберігання, використання, розповсюдження та передачу.

Свої вимоги мотивує тим, що 25 вересня 2018 року ТОВ «ФК «Дінеро» було укладено кредитний договір № AG0827630 умовами якого було надано кредитні кошти ОСОБА_1 в розмірі 4 000 грн.

14 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клименко Р. В. було відкрито виконавче провадження № 63906264 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О. С., за яким було вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі договору відступлення права вимоги за кредитними договорами № 06112018/DG від 06 листопада 2018 року, заборгованість за вищевказаним кредитним договором у сумі 9 780 грн.

Разом з тим, позивач зазначає, що вказаний борг не може належати йому, оскільки жодних грошових коштів від укладеного договору ним не було отримано, а паспортні дані були використані шляхом їх скачування з відкритих джерел невстановленими особами.

Він є фізичною особою-підприємцем (ФОП ОСОБА_1 ) та займається сферою публічних закупівель. В межах здійснення підприємницької діяльності ним подається тендерна пропозиція, зокрема, до якої обов`язково необхідно долучати фотокопію РНОКПП та паспорту. Таким чином, його паспортні дані можна отримати за посиланням закупівлі: «Меблі для дому (полиці, тумби прикроватні, журнальні столики)» номер закупівлі UA-2018-02-28-001057-a.

Станом на 13 березня 2018 року доступ до паспортних та інших даних позивача був відкритим.

У березні 2019 року невстановленими особами було вчинено неправомірне використання паспортних даних позивача, та внаслідок технічних маніпуляцій з фотографіями отримано кредит онлайн із застосуванням підробленого документу.

По даному факту було повідомлено в правоохоронні органи та відкрито кримінальне провадження № 0002575 від 17 березня 2019 року за ознаками правопорушення передбаченого частиною першою статті 190 КК України.

Крім того, у договорі позики № AG0827630 від 25 вересня 2018 року не вказано його дійсного телефонного номера та відсутня адреса електронної пошти.

Відповідно до витягу по операціям за його кредитною карткою, відкритою в Акціонерному товаристві «Універсал Банк» в період з 25 вересня 2018 року по 10 листопада 2018 року по його картці не проходили операції з поповнення балансу з рахунку відповідача № НОМЕР_1 в АТ «ОТП БАНК».

Позивач вважає, що ним не підписувався, грошові кошти на його виконання не направлялись.

У зв`язку з тим, що між ним та ТОВ «ФК «Дінеро» не було укладено кредитного договору, згоду на обробку його персональних даних в електронному форматі він не надавав, тому вважає, що належним захистом його порушеного права буде зобов`язання ТОВ «ФК «Дінеро» видалити всі його персональні дані з електронних баз, серверів, припинити їх збір, обробку, систематизацію, накопичення, зберігання, використання, розповсюдження та передачу.

Беручи до уваги, що оспорюваний правочин є таким, що не відповідає вимогам статті 203, статті 215 ЦК України, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2021 року вказану позовну заяву було залишено без руху.

На виконання зазначеної ухвали 13 вересня 2022 року позивачем надано до суду докази звернення до правоохоронних органів, а також заяву про забезпечення доказів.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 вересня 2022 року у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу 15-денний термін для надання відзиву.

26 вересня 2022 року ухвалою суду заяву позивача про забезпечення доказів йому повернуто.

Ухвалою суду від 25 квітня 2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Штундера Я. Г. про витребування доказів задоволено. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» інформацію про те, на який рахунок, в якому банку, кому належить рахунок та на підставі чого були перераховані грошові кошти за договором позики № AG0827630 від 25 вересня 2018 року.

26 квітня 2023 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача ТОВ «ФК «Дінеро», в яких представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що договір позики № AG0827630 від 25 вересня 2018 року було укладено в Інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача 1 в електронній формі, датою повернення коштів визначено 25 жовтня 2018 року з можливістю відтермінування (продовження) дати повернення коштів. Інформаційно-телекомунікаційна система відповідача налаштована таким чином, що клієнт не може оформити договірні зобов`язання, попередньо не пройшовши переддоговірний етап укладення договору, що вимагається для конкретного продукту.

Позивач був повністю ознайомлений з правилами, умовами та процедурою укладення кредитного договору, який ним було укладено шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було надіслано на його фінансовий номер телефону.

Процес верифікації, який проходив позивач на сайті відповідача 1 підтвердив, що саме позивач, використовуючи особистий фінансовий номер телефону та власну банківську картку особисто укладав договір. Крім того, позивач має можливість вказувати у системі відповідача 1 будь-який номер кредитної карти, як свій особистий, так і номер карти, що йому не належать, на який необхідно перерахувати кредитні кошти.

Таким чином, позивачем було укладено договір в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», ЦК України та іншими нормативно-правовими актами.

Окрім того, твердження позивача про те, що його анкетні дані були отримані відповідачем 1 незаконно спростовуються фотографією, яка зроблена позивачем зі своїм паспортом, для подальшого встановлення особи. Така дія зроблена відповідачем для уникнення шахрайських дій зі сторони клієнтів при оформленні кредитного договору.

Також, позивачем жодним чином не доведено того, що під час вчинення правочину сторонами або стороною не було додержано вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, та оспорюваний кредитний договір було укладено з відповідачем 1 невстановленою особою, яка незаконно використала особисті дані позивача з метою укладення договору.

У заяві до правоохоронних органів позивачем зазначено про заволодіння його грошовими коштами, що може свідчити про те, що позивач отримав кредитні кошти, а потім невстановлені особи ними заволоділи. Таким чином, відкрите кримінальне провадження не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Щодо вимоги про зобов`язання вчинити дії, то відповідач 1 вважає, що ним використовуються персональні дані позивача на законних підставах, оскільки позивачем не доведено зворотного, а також персональні дані позивача не можуть бути видалені, оскільки правовідносини за кредитним договором не припинені.

Окрім наведеного, зауважив, що у відповідності до договору про відступлення прав вимоги № 06112018-DG від 06 листопада 2018 року право вимоги за краденими договором AG0827630 від 25 вересня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 було передано ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову.

19 липня 2023 року відповідачем надано до суду витребувані докази.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак матеріали справи містять заяву представника позивача про розгляду справи у його відсутність та відсутність позивача, в якій просив задовольнити позов.

Відповідач 1 - ТОВ «ФК «Дінеро» явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив.

Відповідач 2 - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. У встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін по справі.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд установив, що 25 вересня 2018 року між ТОВ «ФК «Дінеро» та ОСОБА_1 укладено договір позики № AG0827630, відповідно до якого ліміт кредитної лінії становить 4 000 грн, позикодавець надав позичальнику позику в розмірі 3 000 грн, відсоткова ставка в день 0,65%, дата повного погашення 25 жовтня 2018 року.

Договір складається із спеціальних умов договору кредитної лінії та загальних умов договору кредитної лінії, а також будь-яких змін або доповнень до них (Розділ 1 загальних умов договору кредитної лінії).

Розділом 2 загальних умов встановлено, що договірні відносини між сторонами встановлюються за допомогою дистанційних засобів таким чином:

2.1.1. на порталі позичальник повинен заповнити заяву шляхом введення необхідної суми кредиту та терміну оплати, а також надати (завантажити) інші дані та документи, що вимагаються. Також, якщо буде використовуватися електронний платіж, посилання на постачальника таких послуг повинно відкриватися у полі, в якому позичальник повинен ввести реквізити своєї платіжної картки. Після заповнення вищезазначеної заяви: 2.1.1.1. позичальник створює особистий кабінет на порталі, шляхом виконання вказівок, викладених на порталі; 2.1.1.2. позичальнику надається пропозиція кредитодавця на основі інформації, наданої в заяві (надалі іменується як «Пропозиція»). Якщо позичальник під час обробки заяви змінив інформацію, надану в заяві (наприклад, запитувану суму), нова пропозиція буде надана на основі нововведених умов. За запитом позичальника кредитодавець повинен надати позичальнику пропозицію в паперовому вигляді чи на іншому довговічному носії. Позичальник має право проаналізувати пропозицію та порівняти її з пропозиціями конкурентів; 2.1.1.3. натискаючи кнопку «Прийняти», позичальник підтверджує надання кредитодавцю згоди на (i) використання персональних даних позичальника для ідентифікації позичальника, для оцінки кредитоспроможності (платоспроможності) позичальника та для виконання договору відповідно до політики конфіденційності; (iі) використання порталу відповідно до Умов користування рорталом; (iii) встановлення договірних відносин з кредитодавцем, як передбачається договором, та (iv) складення договору; 2.1.2. код підтвердження (надалі іменується як «Код підтвердження») буде надіслано кредитодавцем на номер телефону Позичальника. Шляхом введення Коду підтвердження позичальник підписує та приймає пропозицію та підтверджує укладення договору на основі Загальних умов Кредиту; 2.1.3. після подання заяви кредитодавець оцінює кредитоспроможність (платоспроможність) позичальника самостійно або за допомогою уповноважених постачальників послуг. Сума Кредиту може змінюватися, в межах ліміту кредитної лінії, та на основі оцінки кредитоспроможності (платоспроможності) позичальника, на власний розсуд кредитодавця. 2.2. З метою перевірки даних платіжної картки позичальника позичальник уповноважує кредитодавця вирахувати суму в розмірі 1 грн з платіжної картки позичальника, яка буде відшкодована кредитодавцем позичальнику після завершення процедури перевірки, але не пізніше, ніж протягом наступних семи робочих днів. 2.3. Одержання позичальником суми кредиту, зазначеної в спеціальних умовах кредиту, становить факт того, що договір між сторонами було укладено за допомогою дистанційних засобів або ж узгоджуються нові спеціальні умови Кредиту, у разі подання наступних (повторних) заяв за договором. 2.4. Договір, укладений за допомогою дистанційних засобів, має таку ж силу, як і договір, підписаний у паперовому вигляді.

Пунктом 3.1 розділу 3 Загальних умов встановлено, що кредитодавець зобов`язався надати кредит (кредити) позичальнику в межах ліміту кредитної лінії, на основі заяви (заяв) позичальника та за умови їх схвалення, і позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю суму наданого кредиту та сплатити всі відповідні договірні компенсації до останнього дня строку оплати.

25 вересня 2018 року ТОВ «ФК «Дінеро» перерахувало на картку № НОМЕР_2 кредитні кошти в розмірі 3 000 грн та 1 000 грн, що підтверджено листом АТ «Таскомбанк» від 14 липня 2023 року, вих. № 16833/47 з наданою випискою по платежу, а також роздруківками транзакцій № 1081929 та № 1082062 від 25 вересня 2018 року.

Крім того, матеріали справи містять паспорт споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), підписаний позивачем 25 вересня 2018 року електронним підписом.

Також, наявні спеціальні умови договору позики № AG0827630 та спеціальні умови для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № AG0827630, які підписані 25 вересня 2018 року позивачем за допомогою електронного підпису. Зі змісту вказаних умов вбачається, що вони були створені на основі заяви позичальника, яка була подана ним через особистий кабінет на порталі та відповідно до оцінки кредитоспроможності (платоспроможності) позичальника на власний розсуд кредитодавця, та лише тоді, коли позичальник прочитав, оцінив та прийняв умови користування порталом, політику конфіденційності, паспорт споживчого кредиту, загальні умови договору кредитної лінії та пропозицію кредитора щодо спеціальних умов, що були надані позичальнику через особистий кабінет на порталі.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (тут і далі - в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною четвертою статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що договір з відповідачем він не піписував, його паспортні дані було використано невстановленими особами, оскільки вони перебували у відкритому доступі, про що повідомлено правоохоронні органи та відкрито кримінальне провадження, у договорі позики не вказано його дійсного номера телефону, відсутні адреса електронної пошти, у період з 25 вересня 2018 року по 10 листопада 2018 року по його картці не проходили операції з поповнення рахунку, грошові кошти від відповідача не отримував, тому спірний договір укладено за відсутності волевиявлення позивача.

Разом з тим, позивачем не надано суду доказів, що оспорюваний договір укладено іншою особою.

Так, з долучених до позову спеціальних умов договору № AG0827630, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Дінеро» вбачається, що з метою виконання вимог закону щодо ідентифікації в ІТС ТОВ «ФК «Дінеро», позивачем надано всі свої особисті дані, а саме: ПІБ, електронну пошту, номер мобільного телефону, серію та номер паспорта, ідентифікаційний код.

Крім того, позивач надав згоду на обробку персональних даних, шляхом проставлення електронної відмітки, як того вимагає стаття 2 Закону України «Про захист персональних даних», а також створив особистий кабінет та зайшов до нього з використанням логіну та пароля, які були відомі лише йому, завантажив свою фотографію на якій останній тримає свій паспорт громадянина України в розгорнутому стані на сторінці, де розміщено фото позичальника.

Тобто позивачем пройдено в порядку передбаченому пунктом 2 Договору процедуру верифікації платіжної картки, на яку в подальшому були перераховані кредитні кошти.

Крім того, посилання позивача на те, що у договорі не зазначено електронної пошти не відповідають дійсності, оскільки в пункті електронна адреса позичальника зазначено: ІНФОРМАЦІЯ_1 , доказів, що вказана електронна пошта йому не належить матеріали справи не містять.

Також, не довів, що телефонний номер, з використанням якого здійснювалося підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором договору, йому не належить. В той час, як відповідачем надано докази генерації такого ідентифікатора, його успішного введення позивачем та направлення підтвердження про укладення договору на електронну адресу, зазначену у договорі.

Окрім того, без введення ОСОБА_1 персональних даних (ПІБ, РНОКПП), номеру телефону та номеру банківської картки, які відомі виключно останньому, здійснення його верифікації, передання ним та отримання відповідачами персональних даних від позивача з метою укладення договору, є неможливим.

Посилання на те, що його паспортні дані та РНОКПП могли отримати невстановлені особи з відкритих джерел, оскільки він був учасником тендеру на платформі prozorro, де подавав серед іншого копію паспорту та РНОКПП оцінюються судом критично, оскільки з поданої ним роздруківки з вебсайту prozorro вбачається, що він дійсно був учасником тендеру як фізична особа-підприємець та міститься вкладка «документи», однак доказів того, що будь-яка особа, без проходження будь-якої ідентифікації чи верифікації, може відкрити цю вкладку і ознайомитися з вищевказаними документами, матеріали справи не містять.

Між тим, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідування за № 0002575 від 17 березня 2019 року за ознаками правопорушення передбаченого частиною першою статті 190 КК України не може свідчити про те, що кредитні кошти були отримані іншою особою внаслідок вчинення шахрайських дій, оскільки такі дії є лише наслідком виконання слідчим, прокурором обов`язків, передбачених статтею 25, частиною першою статті 214 КПК України щодо внесення відповідних відомостей до ЄРДР. Також це не підтверджується ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року, якою скасовано постанову слідчого про закритя кримінального провадження № 0002575 від 17 березня 2019 року, оскільки слідчим суддею оцінювалася відповідність рішення слідчого вимогам закону, а факт наявності складу кримінального правопорушення не був предметом дослідження.

Вирок у кримінальній справі чи постанова суду, які набрали законної сили та свідчили б про те, що треті особи з незаконним використанням персональних даних позивача, оформили кредитні договори на ім`я позивача, відсутні.

Твердження позивача про те, що протягом 25 вересня 2018 року-10 листопада 2018 року по його кредитній картці НОМЕР_3, емітованій в АТ «Універсал Банк» не проходили операції з поповнення балансу, на підтвердження чого надав виписку про рух коштів по картці, не можуть свідчити про те, що він не отримував грошових коштів від відповідача, оскільки з наданих останнім підтверджень про перерахування коштів вбачається, що вони були перераховані на картку № НОМЕР_2 .

Надана позивачем «Виписка з Ваших карток за період з 25 вересня 2018 року - 10 листопада 2018 року» судом не береться до уваги, оскільки з неї взагалі незрозуміло чиїх карток вона стосується і ким вона видана.

Твердження позивача про те, що відповідачем було надано докази перерахування коштів на банківську карту, емітовану в АТ «Таскомбанк» є безпідставними, оскільки з наданих відповідачем доказів вбачається, що довідка видана АТ «Таксокмбанк» підтверджує, що в межах договору, який укладений між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «Дінеро» про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам № 30 від 13 жовтня 2017 року банком було здійснено переказ грошових коштів на рахунки одержувачів згідно договорів між клієнтом та компанією ТОВ «ФК «Дінеро», тобто вказаний банк здійснив перерахування коштів від відповідача позивачу.

З урахуванням викладеного, надана позивачем довідка про те, що в нього відсутні відкриті рахунки в АТ «Таскомбанк» не має будь-якого доказового значення, інших доказів, що кредитна карта, на яку були перераховані кошти відповідачем не належить позивачу матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, оспорюваний позивачем договір позики укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Щодо вимоги про зобов`язання ТОВ «ФК «Дінеро» видалити всі персональні дані ОСОБА_1 з електронних баз, серверів, припинити їх збір, обробку, систематизацію, накопичення, зберігання, використання, розповсюдження та передачу, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних», згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 8 Закону України «Про захист персональних даних» суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними.

Пунктом 2 частини другої статті 15 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною третьою статті 15 Закону України «Про захист персональних даних» Персональні дані, зібрані з порушенням вимог цього Закону, підлягають видаленню або знищенню у встановленому законодавством порядку.

Враховуючи наведені положення, беручи до уваги, що в ході судового розгляду судом встановлено, що позивачем було надано дозвіл на обробку його персональних даних відповідачем, оскільки без таких дій, він не зміг би вчинити наступні дії для укладення оспорюваного договору, що свідчить про законність обробки та використання відповідачем його персональних даних, а також, що відносини між сторонами договору не припинені, вимоги позивача про зобов`язання вчинити дії є необґрунтованими.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

У зв`язку з вищевикладеним, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що позивачем не доведено укладення договору за відсутності його волевиявлення, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), що свідчить про необґрунтованість вимог позивача та не доведеність ним обставин, викладених у позові, тоум в задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про захист персональних даних», статтями 203, 205, 207, 215, 217, 1048, 1054, 1055 ЦК України, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання недійсним договору позики та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна