ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/461/24 Справа № 216/3656/21 Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Тимченко О.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

за участю секретаря судового засідання Юрченко Г.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 216/3656/21 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни про визнання договору іпотеки недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2023 року (суддя Кузнецов Р.О.), ухвалене в приміщенні Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л., про визнання договору іпотеки недійсним який мотивовано тим, що 10.07.2008 між ПАТ КБ «Приватбанк» і ним був укладений кредитний договір № KRKWGK, згідно з яким позивач отримав кредит у розмірі 52 824,27 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.07.2018. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки від 10.07.2008, згідно з яким позивач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок А-1, житловою площею 60,8 кв.м, загальною площею 79,10 кв.м, з господарчими побудовами: літня кухня Б, погріб В, водоколонка І, замощення II, огорожа 3-4, та земельну ділянку, на якій знаходиться будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На момент укладання кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_2 , як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, та мали спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій на момент укладання договору був 1 рік. Саме з метою поліпшення житлових умов сім`ї (придбання власного житла) і був укладений кредитний договір, в забезпечення виконання якого даний будинок було передано в іпотеку. Іншого житла, окрім будинку по АДРЕСА_1 ані позивач, ані члени його сім`ї не мали і не мають. На вимогу банку, без дозволу органів опіки та піклування, позивач внаслідок юридичної необізнаності, порушуючи права своєї неповнолітньої доньки на користування житлом, підписав договір про надання в іпотеку вказаного житлового будинку в забезпечення виконання кредитного договору. Тобто договір іпотеки не був погоджений у встановленому порядку органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, яким вони володіють чи користуються. Після укладання договору купівлі-продажу будинку, позивач зі своєю сім`єю почали проживали у вищевказаному житловому будинку. Дружина позивача, ОСОБА_2 , зареєстрована та проживає в будинку, що є предметом іпотеки, разом з доньками. Житловий будинок, який переданий в іпотеку за спірним договором, є єдиним місцем проживання доньок позивача, в цьому будинку зареєстровано місце проживання дітей, однак орган опіки та піклування згоди на передачу цього будинку в іпотеку не надавав, що є порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». Позивач вважає, що виходячи з вищевикладених обставин, можна зробити висновок, що на момент укладання договору іпотеки між ПАТ КБ «Приватбанк» і позивачем, згідно з яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, ОСОБА_3 , як донька позивача, вже набула право користування житловим приміщенням, що є предметом вищезазначеного договору іпотеки, адже, згідно договору купівлі продажу від 10.07.2008 ОСОБА_1 є його власником. Позивач вважає, що укладений договір іпотеки, згідно з яким під заставу було передано нерухоме майно, а саме, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка для обслуговування даного житлового будинку, без дозволу органів опіки та піклування істотно порушив законні права та інтереси неповнолітньої доньки позивача, ОСОБА_3 , на законне право на житло та має бути визнаний недійсним.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати недійсним договір іпотеки № KRKWGK від 10.07.2008, який укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що під час розгляду справи обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позивача не знайшли свого підтвердження належними доказами, тому підстави для визнання договору іпотеки недійсним відсутні.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, позивач посилається на порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, на вимогу банку, без дозволу органів опіки та піклування, позивач, внаслідок юридичної необізнаності, порушуючи права своєї неповнолітньої доньки на користування житлом, підписав договір про надання в іпотеку вказаного житлового будинку в забезпечення виконання кредитного договору. Договір іпотеки не був погоджений у встановленому порядку органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, яким вони володіють чи користуються. Зауважує на тому, що ОСОБА_3 , як донька позивача, вже набула право користування житловим приміщенням, що є предметом вищезазначеного договору іпотеки, адже, згідно договору купівлі продажу від 10.07.2008 ОСОБА_1 є його власником.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому представник відповідача зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги, просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача адвокат Кіщак А.А. в судове засідання не з`явися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від неї надійшла заява про відкладення розгляду справи в взятку з тим, що вона зайнята в іншому судовому процесі.

Так, згідно зі статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду випливає, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку, що, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явились в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на те, що позивач реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, представник не надав суду належних доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання, а тому клопотання про відкладення судового розгляду задоволенню не підлягає.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 10.07.2008 Кредитного договору №KRKWGK ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 52 824,26 Євро, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 10.07.2018.

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №KRKWGK від 10.07.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нерухомого майна за яким ним передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 79,10 кв.м, житловою площею - 60,80 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку на якій розташований предмет іпотеки, в забезпечення виконання зобов`язань відповідачем.

На момент укладання кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_1 мав малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій на момент укладання спірних договорів був 1рік.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги позивача не знайшли свого підтвердження належними доказами, тому підстави для визнання договору іпотеки недійсним відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 10.07.2008, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку», в редакції від 23 лютого 2006 року.

Згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 цього Закону визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку, як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частина 4 статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Дійсне зобов`язання повинне ґрунтуватися на чинних правових підставах виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених законом, якими є договір або інший правочин, закон, рішення суду (стаття 11, частина 2 статті 509 ЦК України), і повинне бути спрямоване на реальне настання юридичних наслідків.

Відповідно до визначення термінів, що містяться у ст. 1 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку», основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Отже, згідно із чинним законодавством іпотекою забезпечуються виключно реально існуючі зобов`язання або вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Питання про визначення дійсності правочину пов`язується з моментом його вчинення відповідно до статей 205 - 210 ЦК. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК).

Безпосередньо ЗакономУкраїни «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а, отже, іпотека не може існувати самостійно без зобов`язання. Недійсність договору, забезпеченого іпотекою, тягне й недійсність іпотеки.

Майбутня вимога, що забезпечується іпотекою, виникатиме після набрання чинності договором, яким вона встановлена. Така вимога може виникати з моменту настання певних обставин або терміну, що обумовлюється в договорі.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом частини 6 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до правових позицій Верховного суду України та Верховного Суду, викладених в рішеннях, зокрема в рішенні Верховного Суду в справі № 343/774/15-ц від 05 березня 2018 року, а також у рішеннях Верховного суду України, зокрема від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 11 травня 2016 року у справі за № 6-806цс16 , від 06 квітня 2016 року у справі № 6-589цс16, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 та від 10 липня 2017 року № 6-1002цс17 при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з`ясувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

В судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 передав в іпотеку будинок, при цьому право власності на предмет іпотеки у позивача на момент його укладення було відсутнє.

Також судом першої інстанції встановлено, що рішенням суду від 08.09.2021 у справі № 216/4730/14-ц позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законні інтереси яких представляє ОСОБА_5 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - служби у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, про виселення задоволено. Рішення суду набрало законної сили 12.10.2021.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В мотивувальній частині рішення суду від 08.09.2021 зазначено, що з 28.03.2012 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані діти відповідача ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З листа приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області № 2/01-16 від 25 січня 2018 року вбачається, що посвідчення нею 10.07.2008 договору іпотеки відбулося з урахуванням довідки про зареєстрованих осіб у житловому будинку з господарчими побудовами за адресою: АДРЕСА_1 , виданої головою квартального комітету №28 виконкому Центрально-Міської райради м. Кривого Рогу від 02.07.2008, відповідно до якої за вказаною адресою ніхто не зареєстрований та не проживає.

За таких обставин, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що неповнолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час укладення договору іпотеки не була зареєстрована у спірному будинку та не мала права користування нею.

Отже на момент, укладання договору іпотеки малолітня донька іпотекодавця права користування будинком, що є предметом іпотеки, не мала, а тому згода органу опіки та піклування для укладання даного договору не вимагалася, а відтак, права неповнолітньої дитини при вчиненні оспорюваного правочину не були порушені.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що на вимогу банку, без дозволу органів опіки та піклування, позивач, внаслідок юридичної необізнаності, порушуючи права своєї неповнолітньої доньки на користування житлом, підписав договір про надання в іпотеку вказаного житлового будинку в забезпечення виконання кредитного договору, є необґрунтованими, оскільки згода органу опіки та піклування для укладання договору іпотеки, в даному випадку, не вимагалася.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі та те, що договір іпотеки не був погоджений у встановленому порядку органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, яким вони володіють чи користуються, також є необґрунтованими, оскільки в даному випадку на момент укладання договору іпотеки малолітня донька іпотекодавця права користування будинком, що є предметом іпотеки, не мала, отже будь-яке рішення органу опіки та піклування для укладання договору іпотеки не вимагалось.

Посилання апелента в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 , як донька позивача, вже набула право користування житловим приміщенням, що є предметом вищезазначеного договору іпотеки, адже, згідно договору купівлі продажу від 10.07.2008 ОСОБА_1 є його власником, є власним тлумаченням позивачем норм матеріального права та зводяться до незгоди позивача з висновками, викладеними в оскаржуваному рішенні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: Я.М.Бондар

В.П.Зубакова

Повне судове рішення складено 23 січня 2024 року.

Головуючий О.О. Тимченко