Справа №489/2676/24 Головуюча у 1-й інстанції Рум`янцева Н. О.
Провадження № 22ц/812/1206/24 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

подану від його імені представницею ОСОБА_2 ,

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 6 червня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Рум`янцевої Н. О. в залі суду в місті Миколаєві із складанням його повного тексту, по справі

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_1

про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

12 квітня 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочку сплати аліментів за період з березня 2014 року по березень 2024 року в сумі, що не може перевищувати загальний розмір заборгованості за аліментами, а саме 107 675 грн 84 коп.

В обґрунтування пред`явленого позову зазначала, що на виконанні у Березанському відділі державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі - Березанський ВДВС) перебувало виконавче провадження з виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 січня 2011 року про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі 500 грн з подальшою індексацією, починаючи з 1 листопада 2010 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначала, що внаслідок несплати відповідачем аліментів утворилася заборгованість понад 100 000 грн, від якої вона відмовилась та звернулася до Березанського ВДВС з заявою про повернення виконавчого листа, оскільки очікувала від ОСОБА_1 повернення заборгованості в добровільному порядку.

Не отримавши від платника аліментів будь-яких коштів, після завершення виконавчого провадження, позивачка у січні 2024 року вдруге звернулась з заявою про примусове виконання рішення суду, на підставі чого постановою державного виконавця Інгульського ВДВС у місті Миколаєві від 29 січня 2024 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 січня 2011 року за виданим у січні 2024 року дублікатом виконавчого листа.

Разом з відкриттям виконавчого провадження та повідомлення про це боржника, державним виконавцем станом на 1 березня 2024 року проведено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів, який становить 107 675 грн 84 коп.

Посилаючись на винні дії та умисел в безвідповідальних діях боржника, позивачка просила стягнути на її користь пеню у розмірі 1 % від суми не сплачених аліментів у розмірі, що не перевищує заборгованості зі сплати аліментів.

Відзиву на позовну заяву відповідачем не надано.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 6 червня 2024 року позов задоволено, ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пені за несвоєчасну сплату аліментів за період з березня 2014 року по 1 березня 2024 року у загальному розмірі 107 675 грн 84 коп. Розподілено судові витрати.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з обґрунтованості пред`явленого позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свою представницю, просив рішення суду скасувати та відмовити позивачці у стягненні пені з несвоєчасної сплати аліментів, посилаючись на те, що позивачка свідомо відмовилася від заборгованості з аліментів, написавши відповідну заяву, на підставі якої виконавче провадження було завершено. Після відкликання виконавчого листа з примусового виконання, ним з позивачкою будь-яких угод не укладалося, але ним періодично стягувачці надавалися грошові кошти, особисто, без фіксування їх передачі. Втім, позивачка скористалася відсутністю фіксації факту добровільної сплати ним аліментів та повторно пред`явила дублікат виконавчого листа до примусового виконання, який не містить жодних відміток про його перебування на виконанні. Відомостей про відповідача, як боржника, у Єдиному реєстрі боржників немає.

Сам виконавчий лист, у період з 30 грудня 2022 року по 25 січня 2024 року, на примусовому виконанні не перебував, внаслідок чого заборгованість з аліментів розраховано державним виконавцем неправильно, і її оскаржено боржником у березні 2024 року до суду. Про ці обставини позивачці було достеменно відомо, але вона приховала їх від суду, коли звернулася із позовом про стягнення пені.

Разом з тим, отримавши повідомлення державного виконавця про повторне відкриття виконавчого провадження та розрахунок виконавцем заборгованості зі сплати аліментів, який ним, як боржником, оспорено у відповідному порядку, відповідачем здійснено декілька платежів з погашення боргу.

Посилався на неможливість своєчасної сплати ним аліментів за попередній період, яка була пов`язана з рядом факторів, що об`єктивно від нього не залежали, внаслідок чого його вина за порушення покладеного на нього обов`язку, яка є основною умовою для стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, відсутня. Такими факторами є, зокрема, відкликання у грудні 2022 року виконавчого листа та відмова від стягнення боргу зі сплати аліментів, який, навіть, не розраховувався, що було зроблено позивачкою, з якихось особистих міркувань, і тому його вини в ухиленні від їх сплати за період з 2014 року по грудень 2022 року немає. З моменту відкликання виконавчого листа і до відкриття нового виконавчого провадження у січні 2024 року аліменти в примусовому порядку не нараховувалися, а він їх сплачував добровільно шляхом передачі грошей стягувачці. Після відкриття виконавчого провадження у січні 2024 року аліменти ним сплачені. Тому перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів, повинен встановлюватись судом у кожному випадку окрему на підставі поданих доказів та не є вичерпним. За наведеного вважав, що державний виконавець безпідставно застосував до нього положення закону про можливість нарахування заборгованості зі сплати аліментів за минулий час, але не більше 10 років, що передували пред`явленню виконавчого листа.

У змісті скарги зазначив, що у наступний час він не має постійного заробітку, та є опікуном недієздатної ОСОБА_5 , на догляд і утримання якої несе значні фінансові витрати, при тому, що з початку 2024 року сплачує аліменти на утримання дитини на користь позивачки.

Додатково надав пояснення до апеляційної скарги, в яких виклав сумніви щодо виконання позивачкою обов`язку направлення відповідачу позовної заяви, посилаючись на невідповідності на поштових штемпелях АТ «Укрпошта» та в квитанціях про направлення.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачкою не подано.

Ухвалами колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 10 липня 2024 року та 6 вересня 2024 року, з огляду на положення пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах», справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження. Заперечення, поданні від імені представниці відповідача, про необхідність проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження з призначенням справи до підготовчого судового засідання, колегією суддів не взяті до уваги, з врахуванням змісту частини 1 статті 368 ЦПК України, та відсутності викладення відповідачем та його представницею обставин справи, які передбачені частиною 3 статті 369 ЦПК України, та свідчили б про необхідність особистої участі сторін у судовому засіданні та наданні особистих пояснень.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 січня 2011 року судом видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 500 грн з подальшою індексацію, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 1 листопада 2010 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.20-21). Виконавчий лист стягувачкою пред`явлено до примусового виконання.

23 грудня 2022 року до відділу Державної виконавчої служби звернулася стягувачка ОСОБА_3 з заявою про повернення виконавчого документу. У заяві вказала, що відмовляється від заборгованості (а.с.25).

Постановою головного державного виконавця Березанського ВДВС від 30 грудня 2022 року виконавчий документ повернуто стягувачці, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с.27).

За повідомленням Березанської ВДВС (а.с.23-24) розрахунок заборгованості по сплаті аліментів державним виконавцем не проводився, враховуючи відмову стягувачки від заборгованості від сплати аліментів відповідно до її заяви від 23 грудня 2022 року. Про що повідомлено і боржнику (а.с.63) з посиланням на те, що станом на 30 грудня 2022 року у нього відсутня заборгованість.

В подальшому позивачка повторно, у січні 2024 року, звернулась до Інгульського відділу Державної виконавчої служби задля примусового виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 січня 2011 року про стягнення на її користь аліментів на утримання дитини, внаслідок чого 29 січня 2024 року на підставі виданого судом 10 січня 2024 року дубліката виконавчого листа знову відкрито виконавче провадження (а.с.31).

За повідомленням державного виконавця станом на 1 березня 2024 року, у відповідності до положень частини 1 статті 194 СК України, ним здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, зокрема, за минулий час, але не більш ніж за 10 років, внаслідок чого нараховано борг, починаючи з 2014 року і до грудня 2022 року, коли стягувачкою відкликано виконавчого листа, та з січня 2023 року по грудень 2023 року, коли виконавчий лист не було пред`явлено до виконання, а також з 29 січня 2024 року моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження за виданим судом 10 січня 2024 року дублікатом виконавчого листа (а.с.30).

Згідно розрахунку державного виконавця заборгованість ОСОБА_1 за аліментами за такий період, а саме з 25 січня 2014 року по лютий 2024 року, включно, становить 107 675 грн 84 коп. (а.с.37-35).

Отримавши постанову про відкриття виконавчого провадження від 29 січня 2024 року, у лютому 2024 року боржником на розрахунковий рахунок Інгульського ВДВС сплачено 3 000 грн, які в сумі 2 700 грн спрямовані на сплату аліментів за 2024 рік.

У відповідності до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом частини 3 статті 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно до положень частини 1 статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Від суми боргу відраховуються застосовані до боржника заходи примусового виконання, передбачені частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, з аналізу наведених норм матеріального права слідує, що боржник зобов`язаний своєчасно сплачувати аліменти, які, у разі виникнення боргу з їх сплати, у зв`язку з порушенням строків внесення платежів, вказують на ухилення платника аліментів від виконання обов`язку та за презумпцією його вини є підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України. Тобто обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається саме на боржника.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) зроблено висновок, що «правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.»

Встановлений розмір пені - 1% за кожен день прострочення та за період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості, обмежено законодавцем до 100% розміру заборгованості зі сплати аліментів.

Тобто розмір пені не може перевищувати розмір боргу зі сплати аліментів.

Посилаючись саме на наведені обставини, позивачка просила стягнути з відповідача 100% розміру заборгованості зі сплати аліментів, які обмежують суму пені з несвоєчасної сплати аліментів.

В той же час відповідач, оспорюючи розмір пені, посилався на відсутність його вини у несвоєчасній сплаті аліментів, та доводив її тими обставинами, на які посилалася і позивачка у суді: відкликання нею виконавчого листа з примусового виконання у грудні 2022 року з відмовою від заборгованості зі сплати аліментів, та як наслідок відсутністю нарахування державним виконавцем заборгованості зі сплати аліментів та повідомлення про ці обставини їх платника; відсутністю виконавчого листа на виконанні протягом 2023 року, що пов`язано зі слів стягувачки з її очікуваннями погашення боргу відповідачем, а з його слів зі здійснення ним добровільного погашення шляхом передачі коштів безпосередньо матері дитини; повторне пред`явлення до виконання дублікату виконавчого листа від 10 січня 2024 року, відкриття виконавчого провадження 29 січня 2024 року, повідомлення про ці обставини боржника та здійснення ним оплати аліментів у лютому 2024 року.

За наведених обставин та попередньої поведінки стягувачки, платник аліментів, на переконання колегії суддів, не здійснював дій, які можна розцінити як ухилення від сплати аліментів або переховування від застосування до нього заходів примусу для спонукання належного виконання ним обов`язку, що покладено на нього рішенням суду. Про це свідчить і сама поведінка стягувачки, яка спочатку відкликала виконавчого листа без розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, від стягнення якої одночасно відмовилася, подавши письмову заяву. Потім не пред`являла лист до примусового виконання протягом тривалого часу, а пред`явивши його дублікат у січні 2024 року, дочекалася розрахунку боргу станом на березень 2024 року, з урахуванням минулого часу, який складає 10 років, та пред`явила позов про стягнення пені у квітні 2024 року. Тобто поведінка стягувачки, що мала місце у січні 2024 року суперечила її поведінці, що мала місце у грудні 2022 року, та як наслідок виключала умисні дії платника аліментів з метою ухилення від їх сплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року при розгляді справи №390/34/17 сформувала правову позицію щодо застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Згаданий принцип римського права «venire contra factum proprium» є однієї з найважливіших доктрин загального права, яка ґрунтується на «principles of fraud» та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Тобто доктрина виступає своєрідним механізмом гарантування захисту очікувань іншої сторони правовідносин і забезпечення балансу відносин між сторонами.

Тому, застосовуючи доктрину «заборони суперечливої поведінки» в діях позивачки, не можна виснувати про відсутність добросовісності в діях відповідача при отриманні ним розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, розрахованої станом на березень 2024 року, після відкриття виконавчого провадження у січні 2024 року, що в цілому могло б розцінюватися, як виникнення боргу з вини особи, яка зобов`язана своєчасно виконувати судове рішення зі сплати аліментів.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що виникнення боргу з вини платника аліментів повинно відраховуватися з його належного повідомлення про відкриття виконавчого провадження та нараховану заборгованість із сплати аліментів, тобто з 29 січня 2024 року.

За такого заборгованість за аліментами, на яку слід нараховувати пеню виникла у період з 29 січня по 1 березня 2024 року, при потребі сплачувати аліменти у щомісячному розмірі 1 598 грн, та фактичною сплатою аліментів, які враховані державним виконавцем за цей час на суму 2 700 грн, - складає 496 грн і тому може бути розцінена, як пеня, що дорівнюється сумі боргу зі сплати аліментів.

Втім, вищенаведені обставини, всупереч частини 1 статті 196 СК України, судом першої інстанції враховані неправильно та помилково визначена сума пені, виходячи із суми заборгованості за період з березня 2014 року по 1 березня 2024 року, при тому не встановивши, чи з вини відповідача виникла така заборгованість зі сплати аліментів.

Тому, виходячи із встановлених колегією суддів обставин, судове рішення слід змінити з підстав, передбачених пунктами 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, зазначивши про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пені в розмірі 496 грн.

При зміні судового рішення, його слід також змінити і у відповідності до статті 141 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 5 грн 58 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , подану від його імені представницею ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 6 червня 2024 року змінити, зазначивши про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пеню від суми не сплачених аліментів за період з 29 січня 2024 року по 1 березня 2024 року у розмірі 496 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 5 грн 58 коп. судового збору на користь держави за розгляд справи в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, починаючи з дати її складення.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова