КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/1361/23 Головуючий у І інстанції Янченко А.В.
Провадження №22-ц/824/6252/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 ,про стягнення заборгованості за договором позики,

УСТАНОВИВ:

У січні 2023 року позивачзвернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 03 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів.

Відповідно до умов договору позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 194 000,00 грн, а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути таку ж суму коштів з нарахуванням 24 % річних.

Відповідно до абз. 2 п. 1 договору, зазначена сума на момент укладення договору була еквівалентом 40 000,00 доларів США. Кошти було передано до підписання договору.

Відповідно до п. 3 договору, відповідач зобов`язався повернути передану йому суму коштів разом з процентами до 03 червня 2009 року.

Однак, відповідач порушив умови договору та повернув лише частину суми у розмірі 16 500,00 доларів США.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу за договором позики грошових коштів від 03 червня 2008 року у розмірі 859 160,00 грн, суму інфляційного збільшення за весь період прострочення виконання зобов`язання за даним договором у розмірі 591 413,07 грн та проценти у розмірі 46 613,67 грн.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає про свою незгоду із висновком суду першої інстанції про те, що предметом позики були грошові кошти в національній валюті - гривні.

Вказує, що заборгованість відповідача становить 23 500 доларів США, оскільки договором позики було визначено еквівалент суми позики в доларах США, що породжувало для позичальника правові наслідки щодо повернення боргу в доларах США.

Також, вважає, що відповідно до вимог статті 625 ЦК України, позивач має право на стягнення суми боргу з урахуванням коефіцієнту інфляції.

Щодо застосування судом першої інстанції строку позовної давності, позивач вважає, що факт неповернення коштів за договором позики по суті є триваючим правопорушенням, тому інститут позовної давності не має бути застосовано.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року зупинено провадження у даній справі у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, до залучення до участі у справі правонаступників відповідача.

24 червня 2024 року Київський апеляційний суд ухвалою задовольнив клопотання ОСОБА_3 про відновлення провадження у справі. Поновлено апеляційне провадження у даній справі, залучено ОСОБА_3 до участі у справі як правонаступника відповідача - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає про свою незгоду із наведеними позивачем у скарзі доводами, вказує на правильність висновків суду першої інстанції, якщо щодо укладення договору позики в гривні, так і щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у відповідності до положень процесуального законодавства, про причини неявки апеляційний суд не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Доценко В.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Керуючись частиною другою статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності позивача, який належним чином повідомлений про судове засідання, зокрема шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, яку позивач особисто зазначив у процесуальних документах, поданих до суду, як засіб комунікації з судом.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.06.2008 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено Договір позики грошових коштів. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. та зареєстровано в реєстрі за №896.

Відповідно до умов п. 1 Договору позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 194000,00 гривень, а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути таку ж суму коштів з нарахуванням 24 % річних.

Відповідно до абз. 2 п. 1 Договору, позичена відповідачу сума на момент укладення договору була еквівалентом 40000,00 доларів США. Кошти було передано до підписання договору.

Відповідно до п. 3 Договору, відповідач зобов`язався повернути передану йому суму 194000 грн, з нарахованими 24% відсотків річних до 03 червня 2009 року.

Встановлено також, що ОСОБА_2 повертав позичені грошові кошти за таким графіком:

15.09.2008 року повернуто 2 500 доларів США = 12 130 грн. (курс НБУ 485,200 грн. за 100 доларів США);

16.12.2008 року повернуто 2 300 доларів США = 17 603 грн. 74 коп. (курс НБУ 765,380 грн. за 100 доларів США);

26.03.2009 року повернуто 2 000 доларів США = 15 400 грн. (курс НБУ 770,000 грн. за 100 доларів США);

14.05.2009 року повернуто 2 500 доларів США = 19 063 грн. (курс НБУ 762,520 грн. за 100 доларів США);

29.12.2009 року повернуто 2 500 доларів США = 19 912 грн. 50 коп. (курс НБУ 796,500 грн. за 100 доларів США);

02.02.2010 року повернуто 3 000 доларів США = 23 997 грн. 90 коп. (курс НБУ 799,930 грн. за 100 доларів США);

06.08.2010 року повернуто 1 500 доларів США = 11 836 грн. 35 коп. (курс НБУ 789,090 грн. за 100 доларів США).

Сторони визнають те, що ОСОБА_2 було повернуто ОСОБА_1 за договором позики грошова сума, еквівалентна 16 300 доларів США = 119 943 грн. 49 коп. + ( 200 доларів США по курсу 8 - 1 600 грн. ) = 121 543 грн. 49 коп.

Таким чином, не погашена сума боргу становить 72 456 грн. 51 коп. ( 194 000 - 121 543 грн. 49 коп. )

Суд першої інстанції вважав за необхідне зауважити, що в Договорі позики грошових коштів в п. 1 та п. 2 чітко зазначено про те, що ОСОБА_2 отримав в борг саме грошові кошти у сумі 194 000 грн. Еквівалент суми позики в доларах США вказано в даному Договорі, проте це не породжує для позичальника ОСОБА_2 ніяких правових наслідків щодо повернення боргу в доларах США, або іншій іноземній валюті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем ОСОБА_2 не в повній мірі виконано зобов'язання щодо повернення коштів, отриманих за договором позики, поряд із цим строк повернення позики настав 04.06.2012 року, доказів переривання позовної давності в межах позовної давності позивач не надав, з позовом звернувся 23.01.2023 року після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу за договором позики та процентів за договором позики, а також про стягнення інфляційних втрат, як похідних від основної вимоги.

Колегія суддів апеляційного суду, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

З системного аналізу норм статті 1046, 1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зміст укладеного між сторонами Договору позики грошових коштів від 03.06.2008 року свідчить про реальне виконання договору позики за домовленістю сторін та отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошей у борг, а саме в сумі 194 000,00 грн. Отримання коштів саме в грошовій одиниці - гривні випливає зі змісту пунктів 1 та 3 Договору позики.

Отже, за своїми правовими ознаками, укладений між сторонами договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона-позичальник зобов`язується до здійснення дії - повернення позики, а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги).

Вказаний договір в силу дії презумпції правомірності правочинів є дійсним.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановлено, що ОСОБА_2 шляхом здійснення періодичних платежів здійснювалась оплата за договором позики. Востаннє такий платіж було здійснено 06.08.2010 року, що підтверджується даними розписки, вчиненої на нотаріальному бланку договору, та не заперечувалось позивачем.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Перебіг позовної давності щодо повернення позики у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення позики й платежів за нею).

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 заявив про застосування строку позовної давності, вказуючи на те, що право на пред`явлення позову у ОСОБА_1 виникло ще 04 червня 2012 року.

Суд першої інстанції погодився із доводами відповідача та відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, встановивши, що такий строкнастав 04.06.2012 року, доказів переривання позовної давності в межах позовної давності позивач не надав.

Колегія суддів апеляційного суду в цілому погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач звернувся до суду із даним позовом поза межами строку позовної давності, про поновлення якого не заявив, поважності причин пропуску такого строку не наводив.

Поряд із цим, суд першої інстанції помилково зазначив про початок перебігу строку позовної давності з 04 червня 2012 року та про відсутність доказів його переривання.

Так, відповідно до даних розписки, яка вчинена на зворотному боці укладеного між сторонами Договору позики, відповідач ОСОБА_2 і після настання строку повернення суми позики з урахуванням процентів - 03.06.2009 року, здійснював часткову оплату на погашення боргу за даним договором, а саме - 29.12.2009, 02.02.2010, 06.08.2010, тим самим визнаючи свій обов`язок перед позивачем. Зазначене свідчить про переривання строку позовної давності. Оскільки востаннє така оплата була здійснена 06.08.2010 року, відповідно саме з цього дня слід обраховувати початок спливу позовної давності. Таким чином, строк звернення до суду із даним позовом для ОСОБА_1 сплинув 07.08.2013 року, в той час як позивач звернувся із позовом до суду лише 23.01.2023 року.

В решті, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2023 року слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.