справа № 367/2819/22 головуючий у суді І інстанції Мерзлий Л.В.
провадження № 22-ц/824/9347/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Грабовим Олександром Анатолійовичем на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частку в спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частку в спільному майні, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19 грудня 2022 року остаточно просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 , укладений 31.08.2022 року за номером 3247/2022/3366841 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на частину легкового автомобіля марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 ;

- стягнути з відповідачів солідарно судові витрати.

Позовні вимоги мотивувала тим, що позивач та відповідач ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 2018 року. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.02.2022 року шлюб між ними розірваний. Після розірвання шлюбу спільна з відповідачем неповнолітня дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні.

За час спільного проживання за спільні кошти подружжям на підставі договору купівлі-продажу №3247/20321/2454003 від 26.02.2021 року за 5 000 доларів США був придбаний легковий автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об?єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 . Після реєстрації автомобіля за ОСОБА_1 автомобілю був присвоєний державний номерний знак НОМЕР_3 .

Попри те, що автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 ?, є спільним майном подружжя, відповідач скористався тим, що право власності на вказаний автомобіль було зареєстроване за ним і одноособово розпорядився спільною власністю, здійснивши відчуження автомобіля за договором купівлі-продажу від 31.08.2022 на користь ОСОБА_3 . У свою чергу, відповідач ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на спірний автомобіль і після державної реєстрації змінив номерний знак. В даний час автомобіль має державний номер НОМЕР_5 .

Враховуючи, що право позивача на частку в спільному майні подружжя - автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, - порушене, позивач вважає, що договір купівлі-продажу вказаного автомобіля має бути визнаний судом недійсним відповідно до ст.ст. 203, 205, 215 ЦК України.

Разом з тим, вказує про те, що позивач як співвласник автомобіля марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, не надавала згоди на розпорядження спільним майном, а тому вважає, що це є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником, недійсним.

06 лютого 2023 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що обставини, викладені в позовній заяві ОСОБА_2 , в повній мірі не відповідають дійсності. Вказує про те, що 15.09.2020 ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначала, що шлюбні відносини між сторонами істотно погіршились близько року назад. Зберегти сім`ю сторонам не вдалося, будь яких спільних інтересів у них немає, відбуваються постійні конфлікти. Сторони остаточно перестали бути сім`єю з вересня 2020 року, проживають окремо, спільного бюджету не ведуть, шлюбні відносини між ними припинено. Дану позовну заяву було залишено без розгляду 14.07.2021, а новий позов про розірвання шлюбу позивачем було подано до суду 28.12.2021, в якому позивач також зазначала про припинення шлюбних відносин між сторонами. 15.09.2020 позивач також зверталась до суду із заявою про стягнення аліментів на утримання дитини. 07.10.2020 року судом було видано судовий наказ про стягнення аліментів з відповідача, починаючи з 15.09.2020 року, які ОСОБА_1 вчасно та в повній мірі сплачує на даний момент.

Зазначає, що транспортний засіб, який є предметом спору купувався 26.02.2021 року в період, коли між сторонами було припинено сімейні відносини, а відповідно, даний автомобіль був придбаний ОСОБА_1 для особистих цілей. Також, оскільки відповідач немає жодного відношення до придбання даного транспортного засобу, їй не відомо, що для придбання автомобіля відповідач 24.02.2021 року взяв в позику у ОСОБА_3 кошти в розмірі 100 000 грн. з кінцевим терміном повернення 01.01.2023 року. Відтак, спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача, а не за спільні кошти подружжя в період, коли шлюбні відносини між сторонами були припинені, а відтак, майно не може бути визнане спільним майном подружжя. Крім того, ОСОБА_1 зазначає про те, що за період 2018-2020 років, коли сторони дійсно проживали разом однією сім`єю як подружжя та вели спільне господарство, сторонами спільно було придбано квартиру, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_2 , хоча на час вчинення правочину шлюб між ними ще не було зареєстровано. Зазначене нерухомо майно ОСОБА_2 не бажає ділити.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, а саме: визнати автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 , особистою власністю ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04 липня 2023 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю до спільного розгляду.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частку в спільному майні задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 , укладеного 31.08.2022 року за номером 3247/2022/3366841 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на частину легкового автомобіля марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Грабовий Олександр Анатолійович 13 березня 2024 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

В апеляційній скарзі представник підтримав доводи апелянта, викладені у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції та вказав на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вважає, що місцевий суд не надав належної правової оцінки заявам ОСОБА_2 про розірвання шлюбу у справах №367/5977/20 та №367/9837/21, у яких вона особисто вказувала про проживання подружжя окремо з вересня 2020 року, припинення ведення спільного бюджету та господарства. Оскільки, спірний автомобіль було придбано 26 лютого 2021 року, тобто в період коли між сторонами вже були припинені сімейні відносини, і виключно для особистих цілей, а не як зазначає первісний позивач в інтересах сім`ї, якої фактично не існувало на той час. На переконання апелянта така поведінка ОСОБА_2 є суперечливою.

Зазначає, що показання свідка суд мав відхилити, адже між свідком (матір`ю ОСОБА_2 ) та подружжям ОСОБА_4 мав бути укладений договір позики на придбання автомобіля у розмірі 3500,00 дол. в письмовій формі. Крім того, під час надання показів свідок так і не змогла підтвердити факт існування у неї станом на лютий 2021 року грошових коштів у розмірі 3500,00 дол. та їх походження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Грабовим Олександром Анатолійовичем на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частку в спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Грабовий Олександр Анатолійович вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 2018 року.

Згідно копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька - ОСОБА_5 .

15 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 14 липня 2021 року позовну заяву було залишено без розгляду на підставі заяви представника позивача про залишення позову без розгляду.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 лютого 2022 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний, що стверджується копією рішення по справі №367/9837/21.

В листі Територіального сервісного центру №3247 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області №369 від 28 липня 2022 року зазначено про те, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру МВС транспортних засобів та їх власників, станом на 28 липня 2022 року, за ОСОБА_1 зареєстрований автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, дата державної реєстрації 26 лютого 2021 року на підставі договору купівлі-продажу №3247/2021/2454003 від 26 лютого 2021 року.

В листі Територіального сервісного центру №3247 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області №755 від 15 листопада 2022 року, зазначається про те, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру МВС транспортних засобів та їх власників, станом на 11 листопада 2022 року, автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, який був зареєстрований за ОСОБА_1 , 31 серпня 2022 року перереєстрований на підставі договору купівлі-продажу №3247/2022/3366841 від 31 серпня 2022 року за ОСОБА_3 .

Зі змісту розписки від 24 лютого 2021 року, яка міститься у матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_3 100 000 грн. на купівлю автомобіля, які зобов`язується повернути до 01 січня 2023 року.

В судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_6 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , яка суду показала, що вона у лютому 2021 позичала гроші подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на придбання спірного автомобіля у розмірі 3500 доларів, а в травні 2021 борг вже було повернуто.

Задовольняючи первісні позовні вимоги суд першої інстанції вважав, що спірний автомобіль придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, відповідачем за первісним позовом не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно. Разом з тим, ОСОБА_2 не було відомо про укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та згоди на відчуження рухомого майна ОСОБА_2 не надавала.

Оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано доказів того, що автомобіль було придбано ним за власні кошти чи за кошти, отримані в борг від відповідача ОСОБА_3 , який в подальшому став власником спірного автомобіля, у задоволенні зустрічного позову було відмовлено.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в ході судового розгляду заперечив презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя на спірний автомобіль.

Зазначив, що гроші на придбання спірного майна отримав у позику від ОСОБА_7 особисто для власних потреб, у період коли між сторонами були припинені подружні стосунки, сторони проживали окремо, не мали спільного бюджету та не вели спільне господарство, хоча формально ще перебували у зареєстрованому шлюбі. Як на підтвердження своїх заперечень посилався на позовну заяву про розірвання шлюбу, подану дружиною, де остання особисто вказала період з якого у сторін припинилися подружні стосунки і вони почали проживати окремо і перестали вести спільний бюджет.

Проте, надаючи правову оцінку обставинам придбання автомобіля марки Chevrolet Aveo, місцевий суд залишив поза увагою ту обставину, що 15 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (справа №367/5977/20). Вказала, що сторони остаточно перестали бути сім`єю з вересня 2020 року, проживають окремо, не мають спільного бюджету та спільне господарство не ведуть.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2021 року було відкрито провадження у справі №367/5977/20.

Отже, саме під час перебування на розгляді справи №367/5977/20 про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_4 , позивач за зустрічним позовом уклав договір позики від 24 лютого 2021 року на суму 100 000, 00 грн. для придбання автомобіля та на підставі договору купівлі-продажу №3247/2021/2454003 від 26 лютого 2021 придбав спірний автомобіль.

За таких обставин, попри те, що спірний автомобіль придбано ОСОБА_1 в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, апеляційним судом беззаперечно встановлено той факт, що на час фактичного припинення спільного ведення господарства (вересень 2020 року) спірний автомобіль не входив у обсяг спільно нажитого майна подружжя, а був придбаний 26 лютого 2021 року ОСОБА_1 за кошти отримані ним особисто у позику у співвідповідача ОСОБА_3 під час розгляду справи про розірвання шлюбу.

Доказів на підтвердження того, що на час вчинення правочину сторони примирилися, відновили спільне проживання, ведення спільного господарства як сім`я матеріали справи не містять.

При цьому, на думку апеляційного суду не може свідчить про примирення сторін у період придбання спірного автомобіля (лютий 2021 року) ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 14 липня 2024 року у справі №367/5977/20, якою позовну заяву залишено без розгляду за заявою представника позивача.

Натомість, колегія суддів враховує, що зміст договору позики не містить тверджень про те, що грошові кошти набуваються у спільну сумісну власність подружжя та не підтверджує волевиявлення ОСОБА_5 на придбання автомобіля у спільну сумісну власність.

Отже, вирішуючи спір між подружжям про майно місцевий суд не взяв до уваги, що спірний автомобіль придбано відповідачем у лютому 2021 року під час окремого (тобто роздільного) проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та за кошти відповідача, отримані ним у позику. При цьому, не навів мотивів з яких не взяв до уваги надані позивачем за зустрічним позовом докази на підтвердження придбання майна у своїх інтересах та за особисті кошти, а ґрунтував висновки по суті спору виключно на показах свідка ОСОБА_6 .

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що надаючи оцінку показам свідка суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність будь-яких доказів на підтвердження правовідносин щодо існування позики між подружжям та свідком, походження грошових коштів на суму 3 500 дол. США та фінансової спроможності ОСОБА_6 , повернення таких коштів подружжям свідку ОСОБА_6 .

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що доводи позивача за зустрічним позовом не спростовують презумпцію спільності майна подружжя, на думку колегії суддів, не ґрунтується на законі та спростовується встановленими обставинами справи у їх сукупності та взаємозв`язку.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 та доведеним ним спростування презумпції спільності майна подружжя, адже автомобіль марки Chevrolet Aveo був придбаний ним за час окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та за рахунок особистих коштів, тому це майно не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 1 073,60 грн. та за розгляд справи судом апеляційної інстанції - 6 180,40 грн., а всього 7 254, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Грабовим Олександром Анатолійовичем - задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 лютого 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частку в спільному майні.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю - задовольнити.

Визнати особистою власністю ОСОБА_1 легковий автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 1 073,60 грн. та за розгляд справи судом апеляційної інстанції - 6 180,40 грн., а всього 7 254 (сім тисяч двісті п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова