ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/5411/23
Номер провадження 22-ц/818/1704/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Мальованого Ю.М.,

суддів - Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2024 року в складі судді Бобко Т.В. у справі № 953/5411/23 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг кредитування, в зв`язку з чим підписав заяву б/н від 19 грудня 2018 року. Шляхом підписання вказаної анкети-заяви відповідач погодився з «Умовами та правилами банківських послуг, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua та які разом з Пам`яткою клієнта та Тарифами, примірник якого він отримав шляхом самостійного роздрукування. Отже, підписавши заяву між сторонами, у відповідності до статті 634 ЦК України був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (стаття 1066 ЦК України) та кредитного договору (стаття 1054 ЦК України). АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість за кредитом, яка станом на 04 березня 2023 року становить суму в розмірі 127706,89 грн, з яких: 106334,42 грн заборгованість за тілом кредиту, 0,00 заборгованість за нарахованими відсотками, 21372,47 грн заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 - нарахована пеня та комісія.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в указаному розмірі, а також 2684 грн судового збору.

14 липня 2023 року адвокат Кайдашов Віталій Сергійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав письмові пояснення, в яких заперечував проти позову та просив залишити позов без задоволення.

Пояснення мотивовані тим, що кредитні кошти в розмірі 106334,72 грн відповідачем було повернуто в повному обсязі, що вбачається з даного позивачем розрахунку заборгованості, так як погашена сума заборгованості перевищує суму коштів, наданих за кредитним договором. Зазначав, що в анкеті-заяві відсутні положення щодо погодження розміру відсотків, тому вважає, що доводи щодо його обов`язку сплатити відсотки не відповідають дійсності. Навіть, якщо вважати, що відповідач винен позивачеві грошові кошти як сплату відсотків за кредитом, то зважаючи на здійснену відповідачем переплату, такий борг також вважається погашеним, а отже позовні вимоги позивача в цій частині також є необґрунтованими. Також посилався на правові висновки, які були висловлені у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, від 23 травня 2022 року по справі №393/126/20.

21 серпня 2023 року, представник АТ КБ «Приватбанк» - Меркулова Валерія Валеріївна подала заперечення, в яких просила задовільнити позовні вимоги банку в повному обсязі.

Заперечення мотивовані тим, що ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» та підписав заяву б/н від 19 грудня 2018 року про приєднання до умов і правил надання банківських послуг. Згідно умов заяви, відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, у тому числі умовами та правилами обслуговування платіжних карток, розташовані на офіційному сайті банку, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Відповідачу був відкритий картковий рахунок № НОМЕР_1 та надано пластикову картку, відкрито кредитний ліміт. Вказує, що згідно тарифу обслуговування кредитних карт "Platinum" вбачається, що на момент оформлення кредиту банком встановлено поточну процентну ставку у розмірі 0,01% річних за користування кредитним лімітом в пільговий період та 3,1 % (37,2% на рік) за користування кредитним лімітом після закінчення пільгового періоду, вказано розміри-комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу тощо. В подальшому відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписавши паспорт споживчого кредиту від 10 грудня 2019 року. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Банк надав до суду виписку з карткового рахунку, зі змісту якого слідує, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором ( погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції). Разом з тим, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контрозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Оскільки, банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, тому вважає, що між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, тому є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Вказує на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором, тому просить задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2024 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів існування заборгованості ОСОБА_1 перед банком за кредитом у заявленому ним розмірі.

11 березня 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Ніколаєнко Олена Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови в задоволенні позову, оскільки банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув. Відповідач після отримання кредитної картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення їх активації, користувався картами: отримував кредитні кошти з власної ініціативи, здійснював часткове погашення заборгованості. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача, довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки. У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитним ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З виписки чітко вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах, та ін., однак використані кредитні кошти банку не повернуто. Позивач зазначає, що з розрахунку та виписки чітко видно, що в період з 25 листопада 2019 по 04 квітня 2023 відповідачем використано кредитних коштів у загальному розмірі 878598,5 грн (графа «Витрати клієнтом кредитних коштів»), в той час, як сплачено в рахунок погашення кредиту лише 855945,75 грн (графа «Сумма коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості»), тобто у повному обсязі кредитні кошти банку не були повернуті відповідачем, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Позивач вказує, що судом зроблено арифметично невірний розрахунок виданих та сплачених боржником сум. Наголошує на тому, що сума фактично витрачених відповідачем кредитних коштів значно більше ніж сума погашень клієнта. Зазначає, що відповідачем не доведено факт належного виконання умов кредитного договору, зокрема щодо сплати процентів та повернення у повному обсязі суми отриманих кредитних коштів, а отже суд передчасно, з одних лише формальних міркувань та припущень відмовив у задоволенні позову та зробив необґрунтований висновок про наявність переплати.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 19 грудня 2018 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкет-заяв позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.18-19).

У анкеті-заяві зазначено, що підписанням цієї анкети-заяви клієнт банку, відповідно до ст.634 ЦК України, в повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі Інтернет за адресою privatbank.ua, та які разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого клієнт отримав шляхом самостійного роздрукування. Погоджується зі збільшеним строком позовної давності, зазначеним в Умовах та правилах, а також із тим, що зміни до Умов та правил вносяться банком щомісяця в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє клієнта про внесення зміни шляхом використання визначених Умовами та правилами каналів зв`язку. Продовження користування послугами банку після публікації на сайті банку змінених Умов та правил є підтвердженням погодження та повного і безумовного прийняття зміненої редакції умов та правил. З довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб ознайомлений (а). Зі змінами Умов та правил надання банківських послуг зобов`язуюсь ознайомлюватися самостійно на офіційному сайті банку privatbank.ua. В даній заяві містяться лише анкетні дані ОСОБА_1 , однак, розмір відсотків за користування коштами та порядок їх нарахування в анкеті -заяві не зазначено (а.с.18-19).

10 грудня 2019 року ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту (а.с.20-23).

До кредитного договору банк додав витяг з тарифів обслуговування преміальних кредитних карток Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, Visa Signature (а.с.24-28) та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.29-73).

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картки оформленої на відповідача вбачається, що картковий рахунок відповідачу відкрито 28 листопада 2015 року, кредитний ліміт встановлено 25 листопада 2019 року у розмірі 100000,00 грн, який в подальшому зменшився до 0,00 грн (а.с.16).

Згідно довідки щодо наданих відповідачу карток, ОСОБА_1 28 листопада 2015 року надано картку - Універсальна; 28 листопада 2015 року - картку Універсальна; 19 грудня 2018 року - картку MasterCard Platinum, 10 грудня 2019 року - картку MasterCard Platinum, термін діє якої встановлено до останнього дня листлопада 2022 року (а.с.17).

Згідно наданого до суду розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19 грудня 2018 року, укладеного між сторонами, заборгованість відповідача станом на 04 березня 2023 року складає 127706,89 грн, та складається із: заборгованості за тілом кредиту - 106334,42 грн, заборгованості за простроченими відсотками - 21372,47 грн (а.с.6-15).

Так, відмовляючи у задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції послався на те, що банк не довів існування заборгованості ОСОБА_1 перед банком за кредитом у заявленому банком розмірі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у відповідача перед позивачем заборгованості за кредитним договором, з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина 1 статті 1055 ЦК України).

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини 1 та 2 статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що:

«у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (30 червня 2023 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що при укладенні договору з ОСОБА_1 . АТ КБ "Приват Банк" не дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Встановивши, що анкета-заява від 19 грудня 2018 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.

Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.6-15), загальний залишок заборгованості за наданим ОСОБА_1 кредитом становить 127706,89 грн., з якого - 106334,42 грн заборгованість за тілом кредиту, 21372,47 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Із виписки за договором № б/н за період з 28 листопада 2015 року по 07 квітня 2023 року (в самій виписці першою зазначеною датою є 01 грудня 2015 року, останньою - 01 січня 2023 року), в якій міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей вбачається, що за вказаний період на рахунок ОСОБА_1 було надходжень усього на суму 2209782,15 грн.

За вказаний період відповідачем було витрачено суму у розмірі 2332531,95 грн, до якої також входить 124506,58 грн стягнутих та спрямованих позивачем на погашення відсотків по укладеному договору б/н від 19 грудня 2018 року (а.с.88-140).

Апеляційний суд вважає, що частину із сплачених відповідачем коштів у сумі 124506,58 грн позивачем безпідставно було спрямовано на погашення відсотків, оскільки анкета-заява від 19 грудня 2018 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків.

Таким чином загальна сума неправомірних нарахувань, які враховано банком як заборгованість за тілом кредиту, однак фактично такою не є, становить 124506,58 грн.

В свою чергу банком заявлено вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 106334,42 грн.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 має переплату за даним кредитним договором в розмірі 18172,16 грн (106334,42-124506,58 грн).

Таким чином колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що тіло кредиту є повністю погашеним ОСОБА_1 , що в даному випадку є підставою для відмови у задоволенні позову, адже домовленості про сплату відсотків за користування коштами, підписана відповідачем анкета-заява не містила.

Посилання позивача на те, що відповідач, крім анкети-заяви, також підписав паспорт споживчого кредитування (а.с.20-23), а тому ознайомлений з основними умовами кредитування з використання кредитної картки, є безпідставними, з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що в підписаній відповідачем анкеті-заяві від 19 грудня 2018 року не визначено розміру процентів за користування кредитними коштами, пені та інших штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також позивачем долучено паспорт споживчого кредиту (роздруківку з інформацією про деякі умови кредитування), підписаний відповідачем, в якому визначено, зокрема, процентна ставка в межах пільгового періоду процентів річних, процентна ставка за межами пільгового періоду процентів річних, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, розмір пені, штрафів.

При цьому, необхідно зазначити, що термін «паспорт споживчого кредиту» вживається у Законі України «Про споживче кредитування» лише в розділі II «Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню» та у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. Приписи про умови договору про споживчий кредит, його форму, порядок укладення та розірвання визначені у розділі ІІІ «Договір про споживчий кредит» цього Закону. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною 3 цієї статті (частина 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», чинного на момент виникнення спірних правовідносин). З огляду на ці норми закону паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон України «Про споживче кредитування» включає до форми договору про споживчий кредит (стаття 13).

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай, правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.

Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 (провадження №61-14545сво20).

За наведених обставин, паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон України «Про споживче кредитування» включає до форми договору про споживчий кредит.

Отже, наведені вище правові висновки Верховного Суду, підтверджують правильність висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для нарахування процентів, а тому оскаржуване рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши у відповідності із вимогами статті 89 ЦПК України копію паспорту споживчого кредиту від 10 грудня 2019 року, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність позивачем законних підстав для стягнення із відповідача заборгованості по простроченим відсоткам.

А тому, вимоги банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом, колегія суддів вважає необґрунтованими та недоведеними, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір на підставі наданих позивачем доказів, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні в справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано відповідну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SeryavinandOthers v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина