Справа № 183/5856/24
№ 2/183/2966/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2024 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Аніськової А.В.,

розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Піщанської сільської ради, третя особа - Приватний нотаріус Південного міжрегіонального управління Міністесртва юстиції (м. Одеса) Лила Інна Армоніківна про визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області,в якому просив:

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку А (жил.пл 39,5 кв.м., заг.пл. 57,7 кв.м., шпали об.цеглою), літньої кухні Б, вбиральні В, колодязю № 1, огорожі № 2-4, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_3 , що був дідом позивача, побудував житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку А (жил.пл 39,5 кв.м., заг.пл. 57,7 кв.м., шпали об.цеглою), літньої кухні Б, вбиральні В, колодязю № 1, огорожі № 2-4.

Позивач зазначає, що хоч будинок був повністю побудований та експлуатується з 1990 року, процедура реєстрації права власності до кінця доведена ним не була.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, а після його смерті, батько позивача, ОСОБА_2 прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку А (жил.пл 39,5 кв.м., заг.пл. 57,7 кв.м., шпали об.цеглою), літньої кухні Б, вбиральні В, колодязю № 1, огорожі № 2-4.

ІНФОРМАЦІЯ_4, батько позивача, ОСОБА_2 помер.

Після смерті ОСОБА_2 позивач звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лили Інни Армоніківни, для оформлення своїх спадкових прав на вказаний будинок, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, через відсутність документів, які б підтверджували належність вищезазначеного будинку померлому, та рекомендовано звернутись до суду.

Ухвалою суду від 10 червня 2024 року відкрито загальне позовне провадження та зобов`язано Приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лилу Інну Армоніківну, надати копію спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. ).

Позивач в судове засідання не з`явився, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечує.

Представник Піщанської селищної ради відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Третя особа Приватний нотаріус Лила Інна Армоніківна у судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином про дату, час та місце слухання справи. Причини неявки суд не повідомила. Заяв чи клопотань до суду не подала.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно із ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно із ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею 392 ЦК України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання , у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Отже, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 побудував житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку А (жил.пл 39,5 кв.м., заг.пл. 57,7 кв.м., шпали об.цеглою), літньої кухні Б, вбиральні В, колодязю № 1, огорожі № 2-4, що знайшло своє підтвердження в довідці комунального підприємства Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради від 02 жовтня 2023 року № 21081/23, а також копією технічного паспорта від 21 березня 1990 року (а.с. ).

Крім того, судом була оглянута сама інвентаризаційна справа на означений вище будинок, яка містить дані про здійснення інвентаризації будинку ОСОБА_3 у березні 1990 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. ).

Після смерті ОСОБА_3 залишилася спадщина, до складу якої, крім іншого входить будинок за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 є сином померлого ОСОБА_3 (а.с. ).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. ).

У свою чергу, позивач, ОСОБА_1 , згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 є сином ОСОБА_2 (а.с. ).

Таким чином, матеріали справи містять беззаперечні докази про те, що ОСОБА_3 побудував спірний будинок, повна готовність якого була станом 21.03.1990 року.

14.02.2023 року позивач звернувся до Приватного нотаріусу Новомосковського районного нотаріального округу Лили Інни Армоніківни з метою оформлення спадкових прав на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. ).

Відповіддю на звернення від 27.11.2023 року, Приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Лилою Інною Армоніківною у видачу свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, через відсутність документів, які потверджують належність вищезазначеного будинку померлому, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. ).

Тобто у встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, фактично спадщину прийняв, однак свідоцтво про спадщину на будинок не видавалось, оскільки відсутній документ, що, посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України; близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Ц[К та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ІІК України, листа Міністерства юстиції України №19- 32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , то спірні правовідносини, що пов`язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи на той час були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року.

За правилами статей 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого. Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини.

Згідно статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 554 ЦК УРСР у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Як було встановлено судом з довідки Піщанської сільської ради Орлівщинського старостинського округу № 3 від 07 лютого 2023 року № 94, ОСОБА_3 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований згідно погосподарської книги за 1996 - 2000 р.р. № 28, на момент смерті за адресою: АДРЕСА_1 , разом з яким також проживали:

- ОСОБА_4 ,

- ОСОБА_2 ,

- ОСОБА_5 ,

- ОСОБА_1 .

Суд бере до уваги, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В свою чергу, ОСОБА_2 на момент смерті розірвав шлюб з ОСОБА_5 , внаслідок чого суд приходить до переконання, що позивач являється єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , який вважається таким, що вступив у фактичне володіння та розпорядження спадковим майном ОСОБА_3 , однак не оформив своїх спадкових прав.

Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу УРСР в редакції від 18 липня 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу УРСР в редакції від 18 липня 1963 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкоємця.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу УРСР в редакції від 18 липня 1963 року, місцем відкриття спадщини визначається останнє постійне місце проживання спадкоємця.

Аналізуючи вищенаведені норми, суд приходить до висновку, що у відповідності до положень статей 548 та 549 Цивільного кодексу УРСР в редакції від 18 липня 1963 року, ОСОБА_2 було прийнято спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки він фактично вступив в управління та володіння спірним будинком.

Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову І практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно п.п. 4.15, п. 4, глави 10 розділу П «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Відповідно до п. 3, глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст.76, ч. 1, 2ст.77, ч. 1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 2, 5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем, у порядку спадкування.

Приймаючи до уваги вищенаведене, оцінивши всі докази в сукупності та надавши їм правову оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони позивача щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У той же час, враховуючи відсутність провини відповідача у виниклих правовідносинах, суд приходить до висновку, що судові витрати належить покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Піщанської сільської ради, третя особа - Приватний нотаріус Південного міжрегіонального управління Міністесртва юстиції (м. Одеса) Лила Інна Армоніківна про визнання права власності в порядку спадкування, -задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку А (жил.пл 39,5 кв.м., заг.пл. 57,7 кв.м., шпали об.цеглою), літньої кухні Б, вбиральні В, колодязю № 1, огорожі № 2-4, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судові витрати покласти на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

відповідач - Піщанська сільська рада, , адреса: вул. Центральна, буд. 4, с. Піщанка, Новомосковський район, Дніпропетровська область, 51283.

третя особа - Приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управляння юстиції (м. Одеса) Лила Інна Армоніківна, адреса: вул. Гетьманська, буд. 37, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область, 51200.

Суддя О.В. Сорока.