ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 650/2335/24 Головуючий в суді І інстанції Хомик І.І.
Провадження № 22-ц/819/343/24 Доповідач Кутурланова О.В.
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 вересня 2024 року м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач) Кутурланової О.В.,
суддів: Воронцової Л.П., Орловської Н.В.
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Пушкарьов Олексій Олексійович, на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області у складі судді Хомик І.І. від 18 липня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
У травні 2024 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 14.01.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3389649.
19.10.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 19102023, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передала (відступила) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняла належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до Боржників, вказаним у Реєстрі боржників від 19.10.2023 року.
16.01.2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ОСОБА_1 укладено кредитний Договір № 6523700.
25.07.2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 25072023, у відповідності до умов якого ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» права вимоги до Боржників, вказаним у Реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників від 25.07.2023 року до договору факторингу № 25072023 від 25.07.2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 13 468 грн., з яких: 3700,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 9 768 грн. - сума заборгованості за відсотками.
11.01.2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено Договір Позики № 72195287.
14.06.2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 14/06/21, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» права вимоги до Боржників, вказаним у Реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 28 800,00 грн., з яких: 7 200,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 21 600,00 грн. сума заборгованості за відсотками.
Посилаючись на те, що фінансові установи свої зобов`язання за договорами та угодами виконали у повному обсязі, а саме надали відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбаченими договорами, а відповідач зобов`язання за кредитними договорами належним чином не виконав, у зв`язку з чим за ним рахується заборгованість у загальному розмірі 160 574,00 грн., позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь зазначену суму заборгованості, а також понесені судові витрати.
Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 18 липня 2024 року позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» задоволено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» 160 574,00 грн. суми заборгованості за кредитними договорами, а саме:
- за Кредитним договором № 3389649 в розмірі 118 306,00 грн.;
- за Кредитним договором № 00-6523700 в розмірі 13 468,00 грн.;
- за Договором позики № 72195287 в розмірі 28 800,00 грн.,
а також суму судового збору у розмірі 3 028,00 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Пушкарьов О.О., посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» відмовити у повному обсязі.
Просив також стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати та витрати на правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «ЄАПБ», посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність рішення, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду у справі за позовом з ціною менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому, відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами без проведення судового засідання.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному встановленні всіх обставин справи в їх сукупності.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, оскільки кредитори свої зобов`язання за договорами виконали в повному обсязі, а саме надали відповідачеві кредити у розмірі, встановленому договором, а відповідач, в свою чергу, не надавав своєчасно кредитору грошові кошти для погашення заборгованості за кредитними договорами, а також процентів відповідно до умов договору, що підтверджується зокрема розрахунками заборгованості.
Колегія суддів, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши рішення суду на предмет його законості та обгрунтованості, дійшла до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, 14.01.2023 року ОСОБА_1 ознайомлено з паспортом споживчого кредиту (а.с.21-22) і цього ж дня між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3389649 (а.с.10-19,20).
Як вбачається з реквізитів зазначеного кредитного договору та паспорту споживчого кредиту ОСОБА_1 підписав договір та паспорт електронним підписом Х423.
19.10.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 19102023, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до Боржників, вказаним у Реєстрі боржників (а.с.23-25).
Відповідно до Реєстру боржників від 19.10.2023 року до договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 118 306,00 грн., з яких: 20 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 98 306,00 грн. - сума заборгованості за процентами (а.с.27).
Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 3389649 від 14.01.2023 року, відповідач не виконав свого зобов`язання по поверненню коштів.
Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора (а.с.28-30).
Таким чином ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 3389649 від 14.01.2023 року у загальному розмірі 118 306,00 грн. (20 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 98 306,00 грн. - сума заборгованості за процентами).
16.01.2023 року ОСОБА_1 ознайомлено з паспортом споживчого кредиту (а.с.41-42) та цього ж дня між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ОСОБА_1 укладено кредитний Договір № 00-6523700 (а.с.36-39).
Відповідно до умов укладеного договору ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» надало відповідачу 3 700,00 грн. на умовах повернення та сплати процентів за користування кредитом. Строк кредиту 120 днів. Даним договором також визначено умови нарахування відсотків за користування кредитом.
З реквізитів зазначеного кредитного договору та паспорту споживчого кредиту вбачається, що ОСОБА_1 підписав договір та паспорт електронним підписом, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (3705F).
25.07.2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 25072023, у відповідності до умов якого ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» права вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників (а.с.43-44).
Відповідно до Реєстру боржників від 25.07.2023 року до договору факторингу № 25072023 від 25.07.2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 13 468 грн., з яких: 3 700,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 9 768 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с.46).
Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 00-6523700 від 16.01.2023 року, відповідач не виконав свого зобов`язання по поверненню коштів. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора (а.с.47).
Таким чином ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 00-6523700 від 16.01.2023 року у загальному розмірі 13 468 грн. (3 700,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 9 768 грн. - сума заборгованості за відсотками).
11.01.2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено Договір Позики № 72195287 (а.с.51-52).
Відповідно до умов укладеного договору ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» надало відповідачу 7 200,00 грн. на умовах повернення та сплати процентів за користування кредитом. Строк кредиту 30 днів. Даним договором також визначено умови нарахування відсотків за користування кредитів.
11.01.2023 року ОСОБА_1 ознайомлено з таблицею обчислення загальної вартості кредиту (а.с.53).
Відповідно до реквізитів зазначеного кредитного договору та таблиці обчислення загальної вартості кредиту ОСОБА_1 підписав договір та таблицю електронним підписом, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (dNnTly30ng).
14.06.2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 14/06/21, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» права вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників (а.с.54-55).
26.07.2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Додаткову угоду №9 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» права вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі Боржників №8 від 26.07.2023 року (а.с.57).
Відповідно до Реєстру боржників №8 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 28 800,00 грн., з яких: 7 200,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 21 600,00 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с.59).
Як вбачається з розрахунку заборгованості за Договором Позики № 72195287 від 11.01.2023 року, відповідач не виконав свого зобов`язання по поверненню коштів. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора (а.с.60).
Таким чином ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за Договором Позики № 72195287 від 11.01.2023 року у загальному розмірі 28 800,00 грн. (7 200,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 21 600,00 грн. - сума заборгованості за відсотками).
Згідно статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, встановивши, що кредитори мали відповідні ліцензії для здійснення фінансових операцій, з`ясувавши, що кредитні договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразових паролів-ідентифікаторів, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитом з ОСОБА_1 .
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).
Оскільки укладені з ОСОБА_1 договори в судовому порядку розірвані не були, не визнавались недійсними, тому відповідно до статті 204 ЦК України відносно них діє презумпція правомірності правочину.
Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Схоже визначення первинних документів міститься також і в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24 травня 1995 року № 88.
У пункті 2.1 зазначеного Положення вказано, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, і включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Згідно з пунктом 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
На виконання вищевказаних норм закону та в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач надав суду документи щодо надання кредитів позичальнику, які складені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: копії кредитних договорів, які в кредитних правовідносинах є первинним бухгалтерським документом.
Тобто, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано документів бухгалтерського обліку, які б підтверджували існування заборгованості, колегія суддів вважає безпідставними.
Крім того, в матеріалах справи наявні розрахунки заборгованості, які містять всі ознаки первинного документу (реквізити організації, зміст операції, номер договору, об`єкт аналітичного обліку (контрагент) ОСОБА_1 ,), вказані документи завірені печатками товариства та підписом матеріально-відповідальної особи - директором.
Заперечуючи проти укладення кредитних договорів та отримання кредитних коштів, відповідач не надав витяг з особового рахунку про рух коштів за період з дня укладення кредитних договорів по день пред`явлення позову до суду, тим самим не спростував доводи позовної заяви про отримання ним коштів.
Крім того, відповідачем не наведено жодних обґрунтувань помилковості здійснених розрахунків заборгованості за вказаним кредитним договором.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст.1076 ЦК України відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 р. № 2121-III.
Згідно зі ст. 60 Закону № 2121 банківською таємницею є інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк. Банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.
Стверджуючи про те, що позивач не надав до суду доказів отримання боржником коштів, апелянт у той же час не звернув увагу на те, що перерахування коштів відбувається на рахунок боржника у банківській установі та до вказаних відомостей позивач доступу не має, оскільки такі відомості є даними клієнта банку, які не підлягають розголошенню.
Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не був позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.
Також, враховуючи умови надання кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що саме відповідач має доступ до свого рахунку, а саме до своєї карти, зазначеної в договорах, і він мав можливість представити суду виписку зі свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів у відповідну дату (проміжок часу), оскільки відповідно до принципу змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 3 статті 12 ЦПК України).
Крім того, відповідач, в свою чергу, не спростував належними і допустимими доказами, що в нього була відсутня або він не отримував карту, на яку було направлено кошти за договорами про надання фінансових кредитів.
Також ним не надано належних та допустимих доказів тому, що йому не надсилався одноразовий ідентифікатор (електронного підпису) під час укладання кредитних договорів.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що наявні в матеріалах справи Витяги з реєстру прав вимоги не містить підписів уповноважених осіб та печаток клієнта та фактора, а сформовані і підписаний лише представником однієї сторони договору представником ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а отже не підтверджує переходу права вимоги за кредитними договорами, що нібито укладені з первісними кредиторами, не приймаються судом апеляційної інстанції та є безпідставним, адже Витяги з реєстру прав вимоги завірені представником ТОВ ФА «Європейська агенція з повернення боргів», тобто уповноваженими на те особами.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що договори факторингу не визнані недійсними у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована. Укладені між фінансовими установами та позивачем договори факторингу є належними доказами переходу прав вимог до боржника за кредитними договорами.
Посилання в апеляційній скарзі на ті обставини, що судом першої інстанції під час відкриття провадження у справі порушено правила об`єднання позовних вимог, колегія суддів також не приймає до уваги з огляду на наступне.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Аналіз зазначених норм права вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до частин першої та другої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Таким чином, зазначеними нормами процесуального права передбачено право позивача пред`явити позов до кількох відповідачів, об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.
Об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.
Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який одночасно є способом захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.
Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення цивільного спору.
Отже, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Однорідними можуть вважатися позовні заяви, пов`язані однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим самим позивачем до одного і того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного і того самого відповідача. Однорідними позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.
У розумінні положень частини першої статті 188 ЦПК України порушення правил об`єднання позовних вимог має місце у випадках, якщо заявлені в одній позовній заяві вимоги не пов`язані підставою виникнення або поданими доказами (не є однорідними); не співвідносяться між собою як основна та похідна.
Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 911/414/18, постанові Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №914/2191/18.
Таким чином, оскільки ТОВ «Фінансова компанія» «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги за Кредитним договором 14.01.2023 року № 3389649, Кредитним договором № 00-6523700 від 16.01.2023 року; Договором Позики № 72195287 від 11.01.2023 року, вказані кредитні договори були укладені з однією і тією ж особою відповідачем ОСОБА_1 , а тому мали право об`єднати позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за вказаними договорами, оскільки такі вимоги є однорідними, при цьому враховуючи предмет і характер спору та суб`єктний склад його сторін, це призвело до процесуальної економії та ефективного використання процесуальних засобів для відновлення порушеного права, та не тягнуть за собою жодного ускладнення вирішення справи.
За наведених обставин посилання апелянта на те, що сумісний розгляд об`єднаних позивачем вимог суперечить приписам ст.188 ЦПК України, ґрунтується на припущеннях, оскільки спірні правовідносини, права та обов`язки сторін на час подачі позову виникли між одними і тими ж сторонами.
Інші доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем своїх позовних вимог в частині стягнення суми наданого кредиту, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.
Отже, встановивши порушення ОСОБА_1 своїх зобов`язань по укладеним кредитним договорам щодо повернення кредитних коштів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості, а саме:
- за кредитним договором № 3389649 від 14.01.2023 року 20 000,00 грн.;
- за Кредитним Договором № 00-6523700 від 16.01.2023 року 3 700,00 грн.;
- за Договором Позики № 72195287 від 11.01.2023 року 7 200,00 грн.
Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, крім тіла кредиту в загальному розмірі 30 900,00 грн, які відповідачем використані та не повернуті, позивач також просив стягнути його складові, а саме 129 674,00 грн. - заборгованість по відсотках (98 306,00 грн. - сума заборгованості за процентами за кредитним договором № 3389649 від 14.01.2023 року; 9 768 грн. - сума заборгованості за відсотками за кредитним договором № 00-6523700 від 16.01.2023 року; 21 600,00 грн. - сума заборгованості за відсотками за Договором Позики № 72195287 від 11.01.2023 року).
Заперечуючи стягнення складових заборгованості, а саме процентів за користування кредитами, апелянт посилається на те, що він є військовослужбовцем, а тому проценти не підлягають нарахуванню та стягненню.
Відповідно до вимог пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» - військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
З приєднаної до апеляційної скарги довідки №8/2879 від 11.07.2024 року, а також копії військового квитка вбачається, що відповідач на час звернення до суду з апеляційною скаргою проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 , та перебуває на військовій службі з 23.02.2024 року.
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що кредитні договори було укладено у 2023 році, а саме:
- кредитний договір № 3389649 від 14.01.2023 року, укладено строком на 360 днів - заборгованість по процентам нарахована станом на 19 жовтня 2023 року, яка в подальшому не змінювалася (а.с.28-30);
- договір кредитної лінії № 00-6523700 від 16.01.2023 року, укладено строком на 120 днів - заборгованість по процентам нарахована станом на 16.05.2023 року, яка в подальшому не змінювалася (а.с.47);
- договір позики № 72195287 від 11.01.2023 року, укладено строком на 30 днів - заборгованість по процентам нарахована станом на 26.07.2023 року, яка в подальшому не змінювалася (а.с.57, 59, 60).
В той же час, стороною відповідача не було надано доказів на підтвердження того, що у період з 14 січня 2023 року по 19 жовтня 2023 року (час укладення кредитних договорів та період нарахування процентів за користування кредитом) відповідач перебував на військовій службі.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги в цій частині також підлягають відхиленню, оскільки дія вищевказаного Закону не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами до призову відповідача на військову службу.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідачу не нараховуються відсотки, пеня, штрафи з моменту його призову на військову службу.
За таких обставин, доводи відповідача про необгрунтоване нарахування йому процентів за користування кредитними коштами не знайшли свого підтвердження під час перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитами, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самих розрахунків кредитної заборгованості за укладеними договорами, також посилався на самі умови кредитних договорів щодо нарахування таких відсотків, в яких погоджено істотні умови договору, а саме процентна ставка. Зазначені договори підписані відповідачем за допомогою електронного підпису.
Відповідач не надав суду доказів, які спростовували б розрахунки заборгованості перед позивачем та не довів відсутність заборгованості за відсотками, які нараховані кредиторами відповідно до умов договорів.
Сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів, що відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно того, що відсотки, нараховані кредиторами після підписання кредитних договорів за період дії строку кредитного договору та у відновідності до умов договорів, підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 367-369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Пушкарьов Олексій Олексійович, залишити без задоволення.
Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 18 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена згідно п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий О.В.Кутурланова
Судді: Л.П.Воронцова