КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2024року м. Київ

Унікальний номер справи № 376/90/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11250/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» на заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Віговського С.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, про визнання права власності на землю,-

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, враховуючи уточнені позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 3,01536 га, кадастровий номер :05:008:0007, категорія земель - землі житлової та громадської забудови з цільовим призначенням для 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі Рішення Сквирського районного суду Київської області, позивач є власником комплексу нежитлових будівель: літ. «А» (зерносховище), літ. «Б» свинарник, «В» свинарник, «Г» свинарник», «Д» конюшня з майстернею, «Е» корівник, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна площа нежитлових приміщень відповідно до технічного паспорту складає 20005,5 кв.м. відповідно до земельних норм для обслуговування цієї будівлі необхідна земельна ділянка площею 3,0153 га, що також підтверджується технічної документацією. Земельна ділянка відповідно до кадастрового плану виділена в натурі, встановлені межі, інтереси сусідів та інших осіб не зачіпає.

Зазначала, що неодноразово зверталась до органів місцевої влади щодо передачі земельної ділянки у власність, на що отримувала відповідь про неможливість зазначеного, у зв`язку з невизначеністю в державі, хто є розпорядником даної землі. Вважає, що з боку позивача були вчинені всі необхідні дії та погодження на отримання права власності на дану земельну ділянку (а.с. 1-3, 35).

Заочним рішенням Сквирського районного суду Київської області від 11 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на землю - задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 3,0153 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:008:0007 (а.с. 38-39).

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року виправлено описку у рішенні Сквирського районного суду Київської області від 11 червня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, про визнання права власності на землю. Доповнено резолютивну частину рішення абзацом та викладено його в наступній редакції: «Внести зміни у Державний земельний кадастр змінивши цільове призначення земельної ділянки, площею 3,0153 га, кадастровий номер :05:008:0007, що знаходиться в м. Біла Церква, Київської області, з «11.2 - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переборної, машинобудівної та іншої промисловості» на «07.03 - для індивідуального дачного будівництва» (а.с. 41).

Не погодившись з заочним рішенням районного суду, 24 квітня 2024 року директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 43-61).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 29 листопада 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» як кредитором та ОСОБА_3 , як позичальником, було укладено кредитний договір № 0.18-07-СК, за яким банк надав позичальнику грошові кошти (кредит) на суму 220 000 (двісті двадцять тисяч) доларів США на строк до 28 листопада 2014 року під 14,3% річних як плату за користування кредитом. За вказаним договором кредит надавався за умови підписання з банком договорів щодо забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором (п. 2.3 Кредитного договору), в особливості, шляхом використання таких цивільно-правових способів забезпечення виконання зобов`язання у вигляді застави (іпотеки), поруки та гарантії. Вказаний кредит мав характер цільового, оскільки надавався з метою придбання позичальником попередньо-погодженого об`єкту нерухомості - Комплексу нежитлових будівель. Того ж дня, 29 листопада 2007 року між ОСОБА_4 , як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Шелудченко О.В., зареєстрованим в реєстрі № 5545 за яким продавець продав покупцю комплекс нежитлових будівель: літ. «А» (зерносховище) - пл. 151,2 кв.м., «Б» (свинарник) - пл.. 346,4 кв.м., «В» (свинарник) - пл. 445,5 кв.м., «Г» (свинарник) - пл. 440,6 кв.м., «Д» (конюшня з майстернею) - пл. 81,1 кв.м., «Е» (корівник) - пл. 521,7 кв.м., «1-2» - огорожа, розташованого за пресою: АДРЕСА_1 .

30 листопада 2007 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право приватної власності ОСОБА_3 на комплекс нежитлових будівель, про що здійснено запис в Реєстрі права власності на нерухоме майно № 833 в книзі 14 та було видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16861325, реєстраційний номер об`єкта: 13452659.

На забезпечення виконання укладеного кредитного договору № 4.18-07-СК, 30 листопада 2007 року між ВАТ «ВТБ БАНК», як іпотеко держателем, та ОСОБА_3 , як іпотекодавцем, було укладено іпотечний договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Шелудченко О.В., зареєстрованим в реєстрі за № 5547, за яким Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку Комплекс нежитлових будівель в якості забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов`язань як позичальника перед Іпотекодержателем за Кредитним договором № 4.18-07-СК від 29 листопада 2007 року. Відомості про іпотеку були зареєстровані в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 6150192 від 03 грудня 2007 року. Одночасно була накладена заборона внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 6134907 від 30 листопада 2017 року.

З моменту отримання грошових коштів ОСОБА_3 систематично не здійснював жодних дій направлених на належне виконання своїх зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, у зв`язку з чим АТ «ВТБ Банк» звернувся з позовом про солідарне стягнення суми заборгованості за кредитним договором. 28 вересня 2011 року Апеляційним судом Київської області було ухвалено рішення у цивільній справі № 22-ц-4523/11, яким було задоволено позовні вимоги АТ «ВТБ Банк» та стягнуто на його користь солідарно з ОСОБА_3 та його поручителів заборгованість за кредитним договором у розмірі 226 021,21 доларів США, що по курсу НБУ на 15 вересня 2009 року становило 1 807 469,00 грн.

04 лютого 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк», як правонаступником ВАТ «ВТБ БАНК», та ТОВ «ФК «Фактор Плюс» було укладено договір № 1 МБ про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами, у тому числі право вимоги за кредитним договором № 4.18-07-СК від 29 листопада 2007 року до боржника ОСОБА_3

25 березня 2014 року між ВТБ Банк як первісним кредитором та ТОВ «ФК «ФАКТОР ПЛЮС» як новим кредитором за кредитним зобов`язанням було укладено Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором від 30 листопада 2007 року, що був посвідчений ПН КМНО ОСОБА_5 , зареєстрованим реєстрі за № 579 у відповідності до положень якого Банк як первісний кредитор передав, а товариство, як новий кредитор, отримав належні первісному кредитору всі у повному правову об`ємі права іпотекодержателя в зобов`язанні за Іпотечним договором від 30 листопада 2007 року, що був укладений ОСОБА_3 та Банком відносно Комплексу нежитлових будівель. Одночасно із укладанням та посвідченням Договору про відступлення прав іпотекодержателя ПН КМНО ОСОБА_5 як державним реєстратором були внесені зміни у відомостях Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно про іпотекодержателя щодо комплексу нежитлових будівель переданого в іпотеку з банку на товариство.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Сквирського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на комплекс нежитлових будівель, в якому серед іншого були заявлені позовні вимоги про припинення (скасування запису) у ДРРП щодо зареєстрованого обтяження у вигляді іпотеки вчиненого на користь ТОВ «ФК «Фактор Плюс» за іпотечним договором, виключення відомостей з ДРРП про таку іпотеку щодо комплексу нежитлових будівель та відомостей про накладені обтяження в якості заборони на відчуження останнього. Сквирським районним судом Київської області було порушено за відповідною позовною заявою провадження у справі № 376/2359/20.

16 листопада 2020 року у справі № 376/2359/20 суддею Віговським С.І. було прийнято письмову заяву ОСОБА_3 , як відповідача, про визнання у повному обсязі позовних вимог ОСОБА_1 та було ухвалено на підставі цього абсолютно неправомірне, незаконне, необґрунтоване рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 листопада 2020 року.

На підставі укладення зазначеного рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 листопада 2020 року та за наслідками звернення його до виконання власником комплексу нежитлових будівель стала ОСОБА_1 .

Зазначав, що вказане рішення є скасованим, за наслідками задоволення апеляційної скарги ТОВ «ФК «Актор Плюс».

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 листопада 2020 року було ухвалено на підставі нібито встановленої обставини, що між Счастливою та ОСОБА_3 наприкінці 2011 року було укладено усний договір інвестування щодо комплексу нежитлових будівель, за яких вона нібито його відремонтувала, внаслідок чого їй від ОСОБА_3 за домовленістю вказаний комплекс переходив у приватну власність. Це при тому, що у 2011 році, коли нібито було укладено згаданий усний інвестиційний договір щодо комплексу нежитлових будівель вже існувала заборона на здійснення його відчуження та розпорядження у будь-який спосіб, що була накладена на підставі укладеного Іпотечного договору від 30.11.2007 року та належним чином зареєстрована у раніше існуючому Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

22.07.2021 року на виконання рішення Сквирського районного суду Київської області від 16.11.2020 року, державним реєстратором Гребенівської селищної ради Київської області Яремко М.В. за заявою ОСОБА_1 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59401340 від 22.07.2021 року, яким зареєстровано право власності на комплекс нежитлових будівель за ОСОБА_1 . В той же день, реєстратором було прийнято рішення про припинення іпотеки та скасування запису про зареєстроване у ДРРП обтяження на заборону відчуження вказаного об`єкта нерухомості, які були внесені на користь іпотекодержателя - ДРРП № 266949945 від 22.07.2021 року.

Надалі, для приховування рішення Сквирського районного суду Київської області від 16.11.2020 року у справі № 376/2359/20 від товариства та вчинених на його підставі незаконних та протиправних наступних реєстраційних дій, в серпні 2021 року ОСОБА_1 , як новим законним власником комплексу нежитлових приміщень, було вирішено здійснити поділ даного комплексу з наступним його відчуженням на користь новостворених нею та підконтрольних їй юридичних осіб приватного права, які в наступному здійснили його відчуження на користь інших третіх осіб.

Вважає, що судом при ухваленні оскаржуваного заочного рішення було вирішено питання про права та інтереси апелянта як законного іпотекодержателя комплексу нежитлових приміщень, оскільки фактично було допущено поліпшення предмету іпотеки - комплексу нежитлових приміщень без згоди іпотекодержателя шляхом виділення земельної ділянки та визнання права власності на таку земельну ділянку, на якій він розташований, при цьому, підставою для винесення заочного рішення стало пряме посилання на наявність у ОСОБА_1 права власності на комплекс нежитлових приміщень, що виникло на підставі неправосудного рішення у справі № 376/2359/20 з прямим і підтвердженим втручанням у права ТОВ «ФК «Фактор Плюс», що підтверджено постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2024 року у справі № 376/2359/20.

Зазначав, що судом порушено правила відносно територіальної (виключної) підсудності, оскільки спір стосується визнання права власності на об`єкт нерухомості, що розташований в межах території, на яку розповсюджує свою підсудність Білоцерківський міськрайонний суд Київської області. Таким чином, вважає, що вказане заочне рішення підлягає скасуванню, а саму цивільну справу доцільно направити на новий розгляд за встановленням підсудності до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Зауважував, що дійсним розпорядником спірної ділянки є Білоцерківська міська рада, а не Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області. Отже, окрім вирішення питання щодо прав та інтересів ТОВ «ФК «Фактор Плюс» суд першої інстанції допустив вирішення прав та інтересів Білоцерківської міської територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради без її залучення до участі у справі (а.с. 43-61).

21 червня 2024 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Богатиренко О.В., в якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «ФК «Фактор Плюс» в повному обсязі (а.с. 159-173).

В судовому засіданні представник апелянта ТОВ «ФК «Фактор Плюс» - адвокат Правдюк В.М. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Богатиренко О.В. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_1 була сповіщена врученням повідомлення за зазначеною нею адресою, про що є відмітки працівників пошти про вручення адресату особисто поштового відправлення та повідомленням її представника - адвоката Богатиренко О.В., що остання підтвердила в судовому засіданні. Відповідач Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області про розгляд справи апеляційним судом 12 вересня 2024 року була сповіщена 27 червня 2024 року повідомленням до її Електронного кабінету в ЄСІТС та повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС представника - ОСОБА_6 , із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень про що у справі є докази (а.с. 146-158, 223-229, 232).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

В судовому засіданні 12 вересня 2024 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Богатиренко О.В. заявила про залишення без розгляду раніше поданої її заяви про зупинення апеляційного провадження у справі, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання, а тому вказана заява залишена без розгляду апеляційним судом (а.с. 174-176, 232).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Позивачка ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 3,01536 га, кадастровий номер :05:008:0007, категорія земель - землі житлової та громадської забудови з цільовим призначенням для 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 1-3).

Підставою набуття права власності на земельну ділянку позивачкою ОСОБА_1 зазначено набуття, на підставі рішення Сквирського районного суду Київської області від 16 листопада 2020 року, права власності на майновий комплекс нежитлових будівель літ. «А», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 1-3, 8-24).

Зазначене нерухоме майно було передано ОСОБА_3 в іпотеку за Договором, укладеним 30.11.2007 між ним та ВАТ «ВТБ Банк».

04.02.2014 року між ПАТ «ВТБ Банк», яке є правонаступником ВАТ «ВТБ Банк», та ТОВ «ФК «Фактор Плюс» було укладено Договір №1 МБ про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Кредитним договором №4.18-07-СК від 29.11.2007. 25.03.2014 між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Фактор Плюс» було укладено договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором від 30.11.2007, за яким новий кредитор отримав належні первісному кредитору права іпотеко держателя у вказаному зобов`язанні. На підставі вказаного договору зміни були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державного реєстру іпотек. Апелянтом було додано до апеляційної скарги Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 25.03.2014, в якому зазначено про вид обтяження - заборона на нерухоме майно, власник: ОСОБА_3 , обтяжувач: ТОВ «ФК «Фактор Плюс», об`єкт нерухомого майна: комплекс нежилих будівель: літ «А», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», адреса: Київська область, м. Біла Церква, Гайок, 226-А (а.с .63-76, 82-102).

Таким чином, апелянт ТОВ «ФК «Фактор Плюс» є іпотекодержателем об`єкту нерухомого майна - комплексу нежилих будівель: літ «А», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», адреса: Київська область, які розташовані та перебувають на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, апелянт ТОВ «ФК «Фактор Плюс» не був залучений до участі в розгляді справи в суді першої інстанції, а до суду не надано об`єктивних доказів своєчасної обізнаності апелянта про ухвалення оскаржуваного рішення та (або) його отримання.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції визнав право апелянта на оскарження рішення суду першої інстанції та відхилив доводи представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Богатиренко О.В. про закриття апеляційного провадження з підстав, що оскаржуване рішення районного суду про визнання за позивачкою права власності на спірну земельну ділянку за вищевказаною адресою ( АДРЕСА_1 ) не стосується прав та обов`язків (інтересів) апелянта ТОВ «ФК «Фактор Плюс» (а.с. 122-124, 131-134).

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Статтею 30 ЦПК України, зокрема, частиною 1, визначені виключні підстави підсудності справ, якщо позови, що виникають із приводу нерухомого майна. Такі позови пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відтак, позови що виникають з приводу нерухомого майна - це позови пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови, у спорах, які є наслідком правовідносин пов`язаних з обігом нерухомого майна повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2020 року у справі №910/10647/18 зазначила таке: «Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18 навела висновки про те, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми про виключну підсудність.

Як видно з матеріалів справи, предметом спору є нерухоме майно - земельна ділянка площею 3,01536 га, кадастровий номер :05:008:0007, категорія земель - землі житлової та громадської забудови з цільовим призначенням для 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 1-3).

За витягом з Державного земельного кадастру, 09 червня 2021 року, тобто до дати ухвалення оскаржуваного рішення районного суду, було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 3,0153 га, кадастровий номер :05:008:0007, цільове призначення - 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, місце розташування (адміністративно-територіальна одиниця) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 103).

Таким чином, на час розгляду справи районним судом і ухвалення оскаржуваного рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 червня 2021 року було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 3,0153 га, кадастровий номер :05:008:0007, зареєстрованим місцем розташування (адміністративно-територіальна одиниця) спірної земельної ділянки зазначено адресу: АДРЕСА_1 , тобто предметом спору є нерухоме майно, територіальна юрисдикція (підсудність) щодо якого відноситься до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

Апелянт ТОВ «ФК «Фактор Плюс» не був залучений до участі в розгляді справи в суді першої інстанції, заявив про непідсудність справи Сквирському районному суду Київської області.

За положеннями ч. 1 ст. 378 ЦПК України визначено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

В даній справі суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду та направлення справи на розгляд за встановленою законом підсудністю - до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Оскільки апелянт в апеляційній скарзі зазначав про вказане порушення норм процесуального права, та разом з тим, просив ухвалити по справі нове судове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення скасувати та направити справу на розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 378, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» - задовольнити частково.

Заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 червня 2021 року - скасувати та направити справу на розгляд до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 16 вересня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова