Номер провадження: 22-ц/813/4168/24
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів - Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Згоди Олексія Олександровича на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 січня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Аероплан», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , Білгород Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Закритого акціонерного товариства «Аероплан», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , Білгород Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про зняття арешту з майна.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху, встановлено ОСОБА_1 десятиденний строк з дня отримання копії ухвали суду для усунення недоліків поданої заяви, а саме для надання відомостей про місцезнаходження майна або основної його частини, про зняття арешту з якого просить позивач та на захист права на яке подано позов. Такі відомості є необхідними для визначення підсудності даної справи Приморському районному суду м. Одеси відповідно до положень ст. 30 ЦПК України. При цьому, посилання позивача в обґрунтування підсудності справи на положення ч. 10 ст. 28 ЦПК України судом визнано необґрунтованими.

На виконання вимог вищевказаної ухвали ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Згода О. О., подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій указує, що за час шлюбу позивачем та ОСОБА_2 було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за позивачем та є їхньою спільною сумісною власністю. Рухоме майно, а саме побутова техніка (телевізор, холодильник, меблі та інше), знаходиться в указаній квартирі. На підтвердження зазначеного до заяви додав копію договору від 09.06.2015 та копію інформаційної довідки від 02.01.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_3 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представника ОСОБА_1 адвокат Згода Олексій Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 січня 2024 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст.353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.6 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процессуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача в обґрунтування підсудності справи Приморському районному суду м. Одеси згідно ч. 10 ст. 28 ЦПК України, за останнім місцезнаходженням відповідача, а саме юридичної особи, дана норма в цьому випадку не застосовується. Тому запропоновано надати відомості про місцезнаходження нерухомого майна, про зняття з якого просить позивач.

Визнаючи позовну заяву ОСОБА_3 неподаною і повертаючи її, суд першої інстанції виходив з того, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №360673477 від 02.01.2024 слідує, що власником квартири АДРЕСА_2 є позивач ОСОБА_1 . На указану квартиру заборони відчуження відсутні. Отже, власником указаної квартири є позивач та арешт на таку квартиру не накладено.

Такі відомості не підтверджують підсудність даної справи Приморському районному суду м. Одеси за місцезнаходженням указаної квартири у розумінні ч. 2 ст. 30 ЦПК України, оскільки для визначення підсудності справи відповідно до положень ч. 2 ст. 30 ЦПК України має значення місцезнаходження не будь-якого майна, а майна, на яке накладено арешт та про зняття якого заявлено вимоги.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Положеннями ст. 27 ЦПК України визначено загальні положення підсудності справ за місцем проживання або місцезнаходження відповідача.

За загальним правилом, встановленим ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання або перебування, а позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Підсудність за вибором позивача визначена статтею 28 ЦПК України.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майно», а тому правило даної норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.

За наведеного, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні правові висновки щодо застосування правила виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, а також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).

У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключна підсудність - особливий вид територіальної підсудності, який забороняє застосування інших видів територіальної підсудності (загальної, договірної, альтернативної або підсудності пов`язаних між собою вимог). Це пояснюється особливостями справ, на які така підсудність поширюється, і направлено на створення сприятливих умов для розгляду справи й виконання судового рішення.

Згідно частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 24 жовтня 2018 року у справі № 296/1657/17 зроблено висновок, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна; про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

У іншій постанові від 27 березня 2019 року у справі № 646/8916/17 (спір про визнання недійсним договору дарування квартири) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив про те, що позови, які виникають з приводу нерухомого майна, - це позови, пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому всі позови у спорах, які є наслідком правовідносин, пов`язаних з обігом нерухомого майна повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Судом та матеріалами справи встановлено, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд про зняття обмеження з майна, яке знаходить у спільній сумісній власності з боржником у виконавчому провадженні, а саме квартири АДРЕСА_2 .

На виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивачем надано відомості про місцезнаходження такого майна, копію договору купівлі продажу від 09.06.2015 року та інформаційну довідку Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.01.2024 року. Зі змісту яких, можна встановити належність нерухомого майна позивачу.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, повернув позовну заяву з підстав, що на вказану квартиру заборони відчуження відсутні, власником указаної квартири є позивач та арешт на таку квартиру не накладено.

Суд першої інстанції не врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2020 року у справі № 922/1359/19, за якою на стадії відкриття провадження у справі суд позбавлений процесуального права надавати оцінку доказам, поданим позивачем в обґрунтування позовних вимог. При цьому на стадії відкриття провадження у справі суд має надати оцінку доказам, доданим позивачем до матеріалів позовної заяви, виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України, а не перевіряти докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог по суті спору.

Посилання суду на відсутність обтяження нерухомого майна шляхом дослідження інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і тому з цих підстав повертати позовну заяву на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі є помилковим, тому що суд першої інстанції не може вдаватись до оцінки доказів позивача про їх обґрунтованість чи необґрунтованість, достатність чи недостатність, останнє можливо лише в порядку ст. 89 ЦПК України(оцінка доказів) за результатами розгляду справи по суті.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції не був позбавлений можливості передати справу з одного суду до іншого, якщо вважав це за потрібне, згідно статті 31 ЦПК України.

Так, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: 1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду; 2) після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи; 3) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу (частина перша статті 31 ЦПК України).

Згідно з частиною 2 вказаної статті справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»).

Отже, суд першої інстанції в цій справі помилково та необґрунтовано вказав про наявність таких недоліків у позовній заяві, які б свідчили про неможливість відкриття провадження за нею. Залишення без руху, а тим більше повернення позовної заяви з підстав, викладених судом, є порушенням вимог процесуального законодавства, адже судом першої інстанції фактично надано оцінку доказам, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, при вирішенні питання про відкриття провадження, а не при прийнятті рішення суду по суті спору, чим допущено порушення приписів ст. ст.185,187,263-265 ЦПК України. Таким чином суд першої інстанції формально віднісся до застосування норм процесуального закону та прийшов до помилкового висновку про повернення позову з вищевказаних підстав.

При таких обставинах, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала про визнання позовної заяви неподаною та про повернення позовної заяви скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, ч.1 п.6 ст. 374, 379 , 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Згоди Олексія Олександровича задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 січня 2024 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова