Провадження № 22-ц/812/1336/24 Суддя першої інстанції Лузан Л.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2024 року м. Миколаїв Справа № 473/2104/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж. М.,

при секретарі судового засідання Біляєвій В.М.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Лузан Л.В., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів на дитину,

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів на дитину.

Позов обґрунтовувала тим, що 02 лютого 2016 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області ухвалив рішення за її позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, згідно якого стягнув з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Оскільки старша донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 досягла повноліття, внаслідок чого аліментні зобов`язання відповідача щодо неї були припинені, то це свідчить, що у відповідача збільшився розмір доходу

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на її користь на сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1/6 до 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2024 року позов задоволено.

Ухвалено збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 лютого 2016 року у справі № 473/194/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1/6 до 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням законної сили, до повноліття сина.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що з урахуванням встановлених обставин, зокрема визначеного законом звичайного розміру аліментів на одну дитину (1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів), суд погоджується з доводами позивачки, що після ухвалення судового рішення від 02 лютого 2016 року про стягнення з відповідача на утримання дітей аліментів матеріальне становище останнього змінилося, а саме його було звільнено від обов`язку щодо утримання старшої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з досягненням нею повноліття.

Докази наявності обставин, що унеможливлюють надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання сина в збільшеному розмірі, як і докази, що б на противагу покращенню матеріального становища останнього в зв`язку зі звільненням його від обов`язку матеріального утримання доньки свідчили б про наявність інших обставин, що нівелюють вищезазначену обставину, матеріали справи не містять.

Не погодившись з рішення суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця - адвокат Вуїв О.В., подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на сьогоднішній день дочка сторін у справі, яка досягла ІНФОРМАЦІЯ_3 повноліття, виїхала за межі України та проживає в Польщі. У зв`язку з її навчанням ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на доньку до закінчення навчання.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду у цій справі від 02 липня 2024 року було частково задоволено вимоги ОСОБА_3 та стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на дочку ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частки від його доходу. Дане рішення не оскаржується відповідачем.

Відповідач вказував суду першої інстанції на дану обставину та просив оглянути матеріали даної цивільної справи, проте судом не було взято до уваги зазначене клопотання.

Також судом не було прийнято до уваги наявність у відповідача дочки, яка хоч і є повнолітньою, але продовжує навчання, у зв`язку з чим відповідач зобов`язаний її утримувати. Також не було прийнято до уваги судом наявність у відповідача непрацездатної матері, яку він також в силу положень законодавства зобов`язаний утримувати.

Такий розмір аліментів, як 1/6 частка повністю забезпечуватиме гармонійний розвиток сина ОСОБА_5 .

Крім того, позивачка не надала до суду будь-якої інформації про свій матеріальний та сімейний стан.

Чинним сімейним законодавством не передбачено , що розмір аліментів на одну дитину повинен становити саме частку від доходу платника аліментів.

Звертаючись до суду з позовом про зміну розміру аліментів, позивачка посилалась на те, що у відповідача припинився обов`язок щодо сплати аліментів на старшу дочку. Проте жодних доказів того, що у зв`язку з цим покращився його матеріальний стан позивачка суду не надала.

На думку відповідача, достатнім розміром аліментів на утримання сина ОСОБА_5 є 1/6 частка від його доходу.

Позивачка надала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції.

На підтвердження доводів апеляційної скарги та зазначених обставин 27 серпня 2024 року через систему «Електронний суд» від адвокати Вуїв О.В., яка представляє інтереси відповідача ОСОБА_1 , надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів, а саме: копію рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївській області від 02 липня 2024 року (набрало законної сили 02 серпня 2024 року) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на дочку ОСОБА_4 , 2006 року народження, яка продовжує навчання в розмірі 1/6 частки щомісячно, починаючи з 25 березня 2024 року на період навчання, але не більше ніж до досягнення дочкою 23 років та копію постанови головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відкриття виконавчого провадження від 12 серпня 2024 року, які свідчить про примусове виконання долученого судового рішення від 02 липня 2024 року та інформацію про це виконавче провадження.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що заявлене клопотання підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини 2 статті 367 ЦПК України).

Докази, які не були додані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3 статті 367 ЦПК України).

В доводах апеляційної скарги та в суді першої інстанції відповідач стверджував, що його матеріальний стан фактично не змінився у зв`язку з повноліттям дочки та припиненням на неї виплату аліментів, оскільки остання продовжує навчання, а її матір звернулася з позовом про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. З цього приводу відповідач в суді першої інстанції просив об`єднати в одне провадження цивільні справи про зміну розміру аліментів та стягнення з нього аліментів на дочку ОСОБА_4 , яка продовжує навчання. Зазначені у клопотання документи мав можливість долучити тільки в суді апеляційної інстанції, коли судове рішення набрало законної з 02 серпня 2024 року та направлено на примусове виконання.

З огляду на зазначене, апеляційний суд визнає, що докази, на які він посилається в апеляційній скарзі з об`єктивних причин не могли бути подані до суду першої інстанції та додані до апеляційної скарги, яка була направлено до суду 24 липня 2024 року, а тому заявлене клопотання підлягає задоволенню, а зазначені докази долученню до матеріалів справи.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Через засоби електронного зв`язку позивач, відповідач та його представник звернулися до апеляційного суду із заявами про розгляд справи без їх участі. З огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд допустив розгляд справи без участі учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 02 лютого 2016 Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області ухвалив рішення у цивільній справі № 473/194/16-ц за її позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, згідно якого стягнув з відповідача на її користь аліменти на дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Старша донька сторін 15 лютого 2024 року досягла повноліття, внаслідок чого аліментні зобов`язання відповідача щодо неї були припинені.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин 1-2 статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При розгляді позову, заявленого із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей, зокрема, стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів».

Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постановах від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається апеляційним судом було встановлено, що сторони мають від шлюбних відносин двох дітей доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 лютого 2016 з відповідача було стягнуто аліменти на двох дітей у розміру 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що у відповідача значно покращився майновий стан, оскільки дочка ОСОБА_4 досягла повноліття та сплату аліментів відповідачем на дитину припинено.

З такими доводами погодився й суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Між тим в оцінці вказаних доводів позивача, судом першої інстанції не було враховано, що позивачка 23 квітня 2024 року, звернувшись з позовом про зміну розміру аліментів, перед цим (ухвала про відкриття провадження від 03 квітня 2024 року) звернулася до цього ж суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на дочку ОСОБА_4 , яка продовжує навчання на денному відділенні Нижньосілезького університету у Вроцлаві Польща у розмірі 1/4 частки доходу відповідача, щомісячно до закінчення навчання до 30 вересня 2026 року.

На ці обставини у відзиві на позов звертав увагу суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 , заявляючи про об`єднання в одне провадження зазначених справ.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївській області від 02 липня 2024 року (набрало законної сили 02 серпня 2024 року) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на дочку ОСОБА_4 , 2006 року народження, яка продовжує навчання в розмірі 1/6 частки щомісячно, починаючи з 25 березня 2024 року на період навчання, але не більше ніж до досягнення дочкою 23 років. Це судове рішення виконується примусово, про що свідчить постанова головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Алдошиної Г.В. про відкриття виконавчого провадження від 12 серпня 2024 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що майновий стан відповідача ОСОБА_1 не змінився у зв`язку з досягненням дочкою ОСОБА_4 повноліття, оскільки її батько продовжує виплату аліментів у зв`язку з її навчанням.

Як зазначено вище, отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Разом із цим, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Таким чином, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про зміну майнового стану відповідача та вважає, що ОСОБА_3 не довела належними, допустимими та достатніми доказами наявності зміни матеріального становища ОСОБА_1 , погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін та інших випадків, передбачених статтею 192 СК України, що обумовлюють можливість зміни визначеного судом розміру аліментів, які стягуються на утримання неповнолітнього сина, а тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив її позов.

У цілому доводи позивачки про значне покращення майнового становища відповідача є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, то апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати з судового збору.

Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційним судом визначено в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а остання відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, то такі судові витрати слід віднести за рахунок держави. При звернення до суду з апеляційною скаргою за її подачу відповідач сплатив судовий збір у розмірі 1 816.80 грн, які б за загальним правилом належало стягнути з позивача, однак з урахування того, що остання звільнення від сплати судового збору, ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України (частини 6 статті 141 ЦПК України).

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення на її користь аліментів на сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 квітня 2024 року і до повноліття дитини, відмовити.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816.80 грн компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Явороська

Повний текст постанови складено 10 вересня 2024 року.