КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1273/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Оніщука М.І., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області, постановлену у складі судді Фінагеєвої І.В. в м. Київ 18 вересня 2023 року про повернення зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на відновлення порушеного права та про відшкодування шкоди у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виділ в натурі частини житлового будинку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2020 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виділ в натурі частини житлового будинку.

В лютому 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з зустрічним позовом, в якому просили в мотивувальній частині рішення дати оцінку та визнати зловживання правом, порушення у вигляді подання безпідставного позову, тобто без достатніх правових підстав (доказів), необхідних для правомірного звернення до суду з боку відповідача по зустрічному позову, так як безпідставні позовні вимоги загрожують їх конституційним та цивільним правам, що призвело до необхідності відновлення їхнього порушеного права, та з вимушеними витратами на правову допомогу. Стягнути з ОСОБА_3 на свою користь, в рівних частках, суму збитків понесених в зв`язку з відновленням порушеного права, по оплаті адвокату за консультацію, підготовку, відзиву на первинний позов, зустрічної позовної заяви та інших процесуальних документів, згідно протоколу № 1 від 17 листопада 2020 року, акту виконаних робіт № 1 від 25 січня 2021 року в розмірі 12500 грн., витрати по оплаті послуг адвоката у судовому процесі, відповідно до протоколу № 1 від 05 жовтня 2018 року в сумі 2000 грн., витрати на оплату по отриманню інформації з БТІ 550,80 грн., витрати на оплату судового збору 908 грн. У разі відмови у відкритті провадження по зустрічному позову, відмови в об`єднанні його з первинним позовом, розгляду його за правилами загального позовного провадження, або залишення зустрічного позову без розгляду, винести обґрунтовану письмову ухвалу з обов`язковим посиланням на правові підстави такого рішення, відповідно до ст. 185 - 186 ЦПК України, та з обов`язковим додержанням вимог ст. 263 ЦПК України. У разі відмови суду у врахуванні аргументів, викладених в зустрічному позові, викласти в мотивувальній частині рішення всі обґрунтування щодо відхилення судом кожного з аргументів позивача по зустрічному позову, з посиланням на норми закону, та відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України, у їх поєднанні з обов`язковими положеннями, викладеними в п.п. б п. 1 ч. 1 ст. 92 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2023 року зустрічний позов повернуто заявникам.

Позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2023 року, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили відкрити апеляційне провадження, врахувати їх докази та аргументи, у разі відмови суду в врахуванні головних аргументів викласти в мотивувальній частині всі обґрунтування щодо їх відхилення, з посиланням на норми закону та відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 260, 263 ЦПК України, п.п. б п. 1 ч. 1 ст. 92 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Посилалися на те, що після отримання 20 січня 2021 року відповідної ухвали суду про відкриття провадження вчасно, у визначений законом строк направили до суду як відзив на позов, так і зустрічну позовну заяву, датовану 02 лютого 2021 року в рамках визначеного законом строку.

У відзиві та в зустрічному позові ними викладено аргументи щодо явної невідповідності первинного позову вимогам, передбаченим ч. 3 ст. 175 ЦПК України, будь-яких фактів у цій позовній заяві щодо прийняття в експлуатацію самочинно збудованих прибудов та господарських будівель, неправомірне збільшення позивачем за первісним позовом витрат на правничу допомогу, зловживання нею правом шляхом подання безпідставного позову. Подання завідомо безпідставного позову означає, що позивач заздалегідь усвідомлювала безпідставність позову та всупереч інтересам правосуддя та засадам судочинства звернулася з таким позовом. Такі дії сторони позивача штучно ускладнюють реалізацію права відповідачів на подання реальних та аргументованих заперечень на вказаний безпідставний позов, а також на подання повноцінного зустрічного позову. Це також змушує відповідачів проводити відповідні додаткові дії на захист від цього явно безпідставного позову, так як невжиття заходів по правовому захисту може призвести до порушення їхніх цивільних прав. Також на відновлення свого порушеного права їм було потрібно зробити певні зусилля та дії, що в свою чергу призводить до певних матеріальних збитків та витрат на відновлення свого порушеного права. Відшкодування як матеріальних, так і моральних збитків внаслідок як загрози їхньому майну (частки в нерухомому майні, неправомірно збільшених витрат на правову допомогу) без подання до суду відповідних позовних вимог в діючому ЦПК України не передбачено, отже для реалізації цього права відшкодування як матеріальних, так і моральних збитків повинні обов`язково бути загальні або зустрічні позовні вимоги. Обґрунтування завідомої безпідставності, та відсутності у ньому предмета спору, очевидної штучності первісного позову, поданого ОСОБА_3 , були надані ними і у відзиві на первісний позов.

Тому, в зв`язку з викладеним, була необхідність встановити в судовому порядку відсутність вказаних відповідачем по зустрічному позову правових підстав щодо правомірності заявлених нею вимог та штучного створення реальної загрози небезпеки як нерухомому майну ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , так і грошам у вигляді явно завищених витрат на правничу допомогу.

Таким чином, їх зустрічний позов є відповідним інститутом захисту прав і законних інтересів відповідачів, заснований для гарантування дотримання основоположних принципів цивільного процесу, однак суд першої інстанції штучно та незаконно позбавив їх такого права.

Повідомляли про обставини постановлення ухвали від 18 вересня 2023 року у відсутності їх представника, який не дочекався судового засідання, призначеного на 14:00, та залишив приміщення суду о 14:35, узгодивши з помічником судді призначення наступного судового засідання з урахуванням його зайнятості. Крім того, враховуючи, що на сайті ЄДРСР ухвала оприлюднена 27 вересня 2023 року, надіслана 25 вересня 2023 року, це свідчить, що вказана ухвала не могла бути виготовлена 18 вересня 2023 року, а була виготовлена значно пізніше, поза межами дати та часу судового засідання. Крім того, паперову копію ухвали їх представник отримав тільки 08 листопада 2023 року, що є порушенням ч. 5 ст. 272 ЦПК України щодо порядку видачі (надсилання) судом сторонам копії судового рішення.

Вказували, що судом порушено ч. 1, 5 ст. 185 ЦПК України, оскільки ухвала про повернення позову постановлена не через 5 днів, а через 2 роки 7 місяців та 24 дні.

Крім того, при постановленні ухвали суд першої інстанції обґрунтував повернення зустрічного позову тільки тим, що зустрічний позов нібито подано з порушенням вимог ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України, не врахувавши, що оскільки копію ухвали про відкриття провадження сторона відповідача отримала тільки 20 січня 2021 року, то останнім днем для подачі відзиву на позовну заяву та зустрічного позову є 04 лютого 2021 року. Зустрічний позов подано 02 лютого 2021 року саме в межах даного строку, він є взаємопов`язаним з первісним позовом, їх спільний розгляд є доцільним, так як вони виникають з одних правовідносин, задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Посилалися на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року в справі № 910/2987/19, в якій зазначено, що право відповідача подати до позивача зустрічний позов для його спільного розгляду з первісним позовом не є абсолютним і може бути реалізовано за умови дотримання загальних правил подання позовів, правил пред`явлення зустрічних позовів, установлених процесуальним законодавством. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за умови не лише їх взаємопов`язаності, а й доцільності їх спільного розгляду.

Зазначали, що питання визначення доцільності чи недоцільності спільного розгляду, це абсолютно не виключне право суду, що однозначно означало порушення принципу диспозитивності цивільного процесу. Про таку ж позицію свідчить відповідна судова практика Верховного Суду, зокрема в постанові від 22 квітня 2019 року в справі № 914/2236/18, від 17 травня 2021 року в справі № 910/18778/20, від 28 вересня 2021 року в справі № 910/6070/21, від 22 грудня 2021 року в справі № 910/9328/21, від 02 червня 2022 року в справі № 922/4409/21.

Зауважували, що будь-який зустрічний позов обов`язково повинен прийматись до спільного розгляду з первісним позовом, якщо він поданий у строк для подання відзиву, та якщо 1) обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, 2) зокрема, коли вони випливають з одних правовідносин; 3) або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю; 4) або частково задоволення первісного позову. У їхньому випадку наявні всі підстави, необхідні для прийняття зустрічного позову та спільного розгляду саме з первісним позовом. Оскільки порушення вимог ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України було відсутнє, ухвала про повернення зустрічного позову є явно несправедливою і такою, що відверто порушує їхнє право на справедливий суд. Також судом першої інстанції не визнано подання зустрічного позову зловживанням процесуальними правами, що могло би бути підставою для повернення зустрічного позову відповідно до ч. 3 ст. 44 ЦПК України.

Наводили правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року в справі № 910/6070/21, про те, що « …21. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №916/3245/17 зазначено, що ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.

22. У постанові від 20.03.2019 у справі №910/2987/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах, а також у тому, що вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність матеріально-правової підстави для задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

23. Згідно з постановами Верховного Суду від 17.05.2021 у справі №910/18778/20, від 22.04.2019 у справі №914/2236/18 конструкція ч.2 ст.180 ГПК вказує на її імперативність, тобто суд позбавлений широкого розсуду щодо доцільності прийняття зустрічного позову; умовою цього є посилання у зустрічному позові на обставини, за якими задоволення зустрічного позову матиме наслідком повну або часткову відмову у задоволенні первісного позову, та виникнення позовів з одних правовідносин.

24. У постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №908/1688/20 вказано, що зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту проти відповідача, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги. Подання зустрічного позову надає можливість через спільний розгляд первісної і зустрічної вимоги повніше врахувати правові відносини сторін. Зустрічний позов повинен бути взаємно пов`язаний з первісним. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у такому: а) обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору; взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; б) вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; в) задоволення зустрічного позову може виключати повністю або частково задоволення первісного позову; подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

25. Отже, взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів та доцільність їх спільного розгляду може виявлятись у такому: - повністю чи частково співпадають підстави обох позовів (фактичні обставини); при цьому правові підстави цих позовів можуть бути різними;

- для підтвердження підстав позову сторонами (позивачем за первісним позовом і відповідачем за зустрічним) надані переважно або частково одні ті самі докази; - вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись (при цьому предмети та підстави таких позовів можуть бути не пов`язаними, доцільність розгляду в одному провадженні спрямована на процесуальну економію, уникнення процедури примусового виконання одночасно двох судових рішень); - задоволення зустрічного позову виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову; - спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору/спорів між сторонами».

Також посилалися на правові висновки Верховного Суду зі схожою правовою позицією в постановах від 28 грудня 2022 року в справі № 143/346/22, від 27 січня 2021 року в справі № 908/1688/20, від 13 березня 2019 року в справі № 916/3245/17.

Вважали, що з вказаної судової практики Верховного Суду є очевидним факт, що судом першої інстанції її враховано не було, оскільки їх зустрічний позов взаємно пов`язаний з первісним, позовні вимоги однорідні, нерозривно пов`язані між собою, від вирішення однієї з них залежить вирішення інших питань цього первинного спору.

Посилалися на подвійний підхід судді до сторін, що не може вважатися законним і таким, що відповідає загальним засадам цивільного судочинства.

Наводили судову практику ЄСПЛ у рішеннях «Кузнєцов та інші проти російської федерації», «Суомінен проти Фінляндії», «Хаджинастасиу проти Греції», «Гірвісаарі проти Фінляндії», «Гарсія Руїз проти Іспанії», «Геннадій Науменко проти України», «Афанасьєв проти України», вказували, що внаслідок неналежного обґрунтування у вказаній ухвалі було порушено право відповідачів на ефективний засіб юридичного захисту.

Вказували, що дії суду, які полягають в грубому порушенні процесуального порядку прийняття і оголошення судового рішення, без відповідного обґрунтування необхідності таких дій, без обговорювання цього сторонами, без відповідних посилань суду на конкретні норми ЦПК України, які б дійсно регламентували та дозволяли суду такі дії, то тоді такі дії судді наперед свідчать про те, що суд, вже наперед має намір задовольнити виключно тільки первинний позов. Такі дії суду вже є явним та відкритим фактом порушення судом принципу змагальності, пропорційності, диспозитивності цивільного процесу, що явно та відверто порушує як законність в цілому, так і процесуальні права відповідача по первинному позову. Тому такі дії суду не дають стороні належної впевненості у незалежному та справедливому суді у розумінні положень, передбачених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вважали, що такі навмисні дії судді суперечать положенням ст. 2, 10, 11, 12, 13, 43, 83, 89, ч. 6 ст. 185, ч. 1, 2 ст. 193, ч. 3 ст. 194, ст. 258, ч. 4 ст. 259, ч. 6 ст. 259, п. 3 ч. 1 ст. 260, ст. 263 ЦПК України, ст. 3 Кодексу суддівської етики, яка наголошує, що суддя має докладати всіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини його поведінка була бездоганною.

Вважали, що поведінка суддів не відповідає ст. 15 Кодексу суддівської етики, якою передбачено, що неупереджений розгляд справи є основним обов`язком судді, ст. 8 Кодексу суддівської етики, згідно якої суддя повинен здійснювати судочинство в межах та порядку, визначених процесуальним законом, і виявляти при цьому тактовність, ввічливість, витримку й повагу до учасників судового процесу та інших осіб. Майже аналогічні висновки щодо цього виходять і з Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року.

Вказували, що суд, застосовуючи норми Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 2 ст. 3 ЦПК України, зобов`язаний звіряти свої висновки та дії до положень Конвенції і практики ЄСПЛ.

Посилалися на п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, якою передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Вказували, що при винесенні рішення у справі суд апеляційної інстанції повинен враховувати не тільки положення ст. 12 ЦПК України, а і положення, викладені в постанові № 14 Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року.

Вказували, що у разі постановлення апеляційним судом рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги, що, на їх думку, може бути тільки у випадку навмисного неврахування судом положень ч. 1 ст. 2, ст. 13, 263, 374, 376 ЦПК України, і тоді в мотивувальній частині ухвали суд обов`язково повинен дати оцінку головним доводам та аргументам апелянта, в протилежному випадку це буде сприйматись ними як порушення ст. 213 ЦПК України, ст. 1, 3 Кодексу суддівської етики, ознаки дисциплінарного правопорушення, передбаченого п. 1, п.п. б, ч. 1 ст. 92 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Відзивів на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові); віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Повертаючи зустрічний позов ухвалою від 18 вересня 2023 року, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , пропустили встановлений ст. 193 ЦПК України строк для подання зустрічної позовної заяви, з заявою про його поновлення до суду не зверталися, та прийшов до висновку, що зустрічна позовна заява не може бути прийнята судом до розгляду з первісним позовом і підлягає поверненню відповідачам.

Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Відповідно до ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. У випадку подання зустрічного позову у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд постановляє ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ст. 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу. До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу. Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 123 ЦПК України). Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події (частина четверта статті 124 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 124 ЦПК України останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2020 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виділ в натурі частини житлового будинку. Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 10 листопада 2020 року. Встановлено відповідачам строк для надання відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали. Вказано, що у відповідності до ч. 1 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов в строк для подання відзиву (а. с. 91 - 92 т. 1).

Копію ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 отримала 20 січня 2021 року (а. с. 114 т. 1 зворот).

Таким чином, з урахуванням встановленого судом строку, відповідачі за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мали право подати зустрічний позов до 04 лютого 2021 року включно.

Встановивши, що зустрічний позов від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшов до суду 09 лютого 2021 року, тобто з пропущенням строку, встановленого судом, суд першої інстанції залишив поза увагою, що вказаний зустрічний позов надійшов до суду засобами поштового зв`язку, при цьому був зданий на пошту 02 лютого 2021 року, отже відповідно до положень ч. 4, 5 ст. 124 ЦПК України строк не вважається пропущеним.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції при постановленні ухвали було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції про повернення зустрічного позову в зв`язку з його поданням поза межами встановленого судом строку є передчасними та помилковими та не відповідають обставинам справи.

Також апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять доказів належного виконання судом вимог ч. 5 ст. 272 ЦПК України (в редакції станом на час постановлення оскаржуваної ухвали), якою передбачено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Дійсно, супровідним листом від 04 жовтня 2023 року копію ухвали суду від 18 вересня 2023 року на 4 аркушах було направлено на адресу лише позивача за первісним позовом ОСОБА_3 , хоча сторона відповідача також була відсутня в судовому засіданні (а. с. 54 т. 2).

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушено строк, передбачений ч. 1, 5 ст. 185 ЦПК України, а саме постановлено ухвалу про повернення зустрічного позову не через 5 днів з дня її надходження, а через 2 роки 7 місяців і 24 дні, з огляду на те, що зустрічний позов не залишався судом без руху, і суд першої інстанції при постановленні ухвали керувався не ст. 185 ЦПК України, яка встановлює відповідні строки для вирішення питання про повернення позовної заяви, а ч. 3 ст. 194 ЦПК України, якою регулюється повернення зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України, і якою не передбачено строків для вирішення цього питання.

Апеляційний суд приймає до уваги, що судом першої інстанції повернуто зустрічний позов в зв`язку з пропуском строку його подання та відсутністю заяви для поновлення цього строку, в зв`язку з чим сам зміст зустрічного позову судом першої інстанції не оцінювався, відтак апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано правові висновки Верховного Суду про взаємну пов`язаність зустрічного та первісного позовів та доцільність їх спільного розгляду.

Апеляційний суд також відхиляє як такі, що не підтверджуються належними і допустимими доказами, а ґрунтуються на припущеннях, доводи апеляційної скарги про виготовлення ухвали від 18 вересня 2023 року поза межами призначеної дати та часу судового засідання, та про постановлення ухвали за відсутності представника відповідачів ОСОБА_4 який, згідно доводів відповідачів, вчасно з`явився в судове засідання, однак в зв`язку з тим, що розгляд справи не розпочався своєчасно, а також в зв`язку з поганим самопочуттям та відсутністю іншої сторони залишив приміщення суду.

Апеляційний суд враховує, що матеріали справи не містять заяв представника відповідача про відкладення розгляду справи в зв`язку з вищевикладеними обставинами.

Оскільки представник відповідача був належно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи під розписку (а. с. 46 т. 2), клопотань про відкладення розгляду справи не надавав, у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для відкладення судового засідання.

Враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими посилання відповідачів в апеляційній скарзі на п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України як на обов`язкову підставу для скасування ухвали суду першої інстанції.

Крім того, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом як припущення доводи апеляційної скарги щодо порушення судом принципу змагальності, пропорційності, диспозитивності цивільного процесу, грубого порушення процесуального порядку прийняття і оголошення судового рішення, порушення судом Кодексу суддівської етики, Бангалорських принципів поведінки суддів.

Разом із тим, вказані помилкові доводи не змінюють висновків апеляційного суду про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до порушення норм процесуального права та неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду про відмову у прийнятті зустрічного позову та повернення зустрічного позову - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду справа підлягає направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції, тобто остаточного рішення по суті апеляційним судом не було прийнято, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18).

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Оніщук М.І.

Яворський М.А.