КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Ольшевська І.О.
Єдиний унікальний номер справи № 752/8360/22
Апеляційне провадження №22-ц/824/8063/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві (в режимі відеоконференції) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У липні 2022 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом .

У листопаді 2022 року позивачка ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначає, що вона веде професійну діяльність у мережі Інтернет на своєму офіційно зареєстрованому YouTube-каналі під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) , який зареєстрований 13 березня 2021 року . Кількість підписників каналу перевищує 60 тисяч осіб, а загальна кількість переглядів становить понад 3,4 млн. Позивачка також надає інформаційно-консультаційні послуги через Інтернет, такі як навчання, консультування, організація форумів, підготовка навчальних курсів та їх проведення.

Однак, 01 липня 2022 року, на каналі YouTube ОСОБА_2 була оприлюднена недостовірна інформація щодо позивачки під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ( ІНФОРМАЦІЯ_4).

Ця інформація порушує особисті немайнові права позивачки, включаючи честь, гідність і ділову репутацію, оскільки, своїми висловами у створеному відео відповідач формує негативну громадську думку про позивачку та руйнує її репутацію, що впливає на повагу до честі та гідності. Такі дії створили негативну соціальну оцінку особи позивачки в очах громадськості, що підтверджується негативними коментарями до відео, адресованими позивачці. Внаслідок поширення недостовірної інформації було зафіксовано зменшення доходів позивачки від монетизації її YouTube-каналу «ІНФОРМАЦІЯ_5» та телеграм-каналу «ІНФОРМАЦІЯ_6». За останні три місяці від YouTube-каналу відписалося 5 172 підписника, а від телеграм-каналу - тисячі підписників, що призвело до зменшення прибутку від монетизації YouTube-каналу на 68% та телеграм-каналу на 25%. Це створює передумови для визнання матеріальних збитків, включаючи втрати від монетизації каналів, які позивачка могла б отримати за звичайних умов, та за розрахунком позивачки сума збитків складає 51 090,00 грн, яка представляє собою втрату доходу від монетизації її YouTube-каналу та телеграм-каналу за три місяці, враховуючи кількість осіб ,що відписалися та зменшення прибутку. Всі ці обставини призвели до серйозних труднощів у реалізації соціально та особисто значущих потреб позивачки. Позивачка виявилася в ситуації, де її особисте та професійне життя стали об`єктом неправдивих та негативних висловлювань, що призвело до збитків у монетизації її YouTube-каналу та телеграм-каналу, а також до порушення її емоційного та психологічного стану. Враховуючи вищезазначені обставини та принцип розумності та справедливості, розмір спричиненої моральної шкоди оцінює у суму 351 000 гривень.

У прохальній частині позову просила:

- визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, а саме: «...У Вас берут деньги, чтоб вместо Вас выкупить аллокации, новую, вернее, свою локацию выкупить Вашими деньгами. Там выходят на иксах, они Вам ничего не отдают, продают на иксах, откупает количество токенов, когда они уже укатались или там мы ниже уже цены IDO, Вам просто их отдают...» (фаза відео 7:17-7:38);

«...она говорила, что миллион долларов по оценке они заработали, но понятно что просто украли у людей большинство...» (фаза відео 10:43-10:49);

«...не было никакого refiunda, просто она купила блоктопию за счет оплаченной аллокации ....» (фаза відео 13:01-13:06);

«...и вот отхватила $50к, там же они не отдают даже мелкие, хотят всем урезать не все так просто...» (фаза відео 13:40-13:45);

«...то есть оно просто забирала себе все, вот есть соус-скан, транзакция, я так понимаю ну вот все получили XTAG, все есть...» (фаза відео 14:45-14:55);

«...шантажировали, это она спрашивает чтобы отдать задержанный на два месяца разлог токенов, и так далее, ну то есть просто искали причины по политическом, там да, задавая провокационные вопросы...» (фаза відео 18:21-18:37);

«...там просто вот они кинули и так дальше...» (фаза відео 19:37-19:39);

«...у нее все хорошо, но она кидает людей своих приватках и так далее...» (фаза відео 20:28-20:33);

«...но пусть люди не теряют свои деньги на таких бездарях, то есть вот которая тупо хотят разводить...» (фаза відео 21:57-22:03), оприлюднену та поширену ОСОБА_2 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » розміщеної за посиланням ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію , шляхом опублікування в мережі Інтернет на офіційному зареєстрованому YouTube- каналі ОСОБА_2 наступну інформацію -«...У Вас берут деньги, чтоб вместо Вас выкупить аллокации, новую, вернее, свою локацию выкупить Вашими деньгами. Там выходят на иксах, они Вам ничего не отдают, продают на иксах, откупает количество токенов, когда они уже укатались или там мы ниже уже цены IDO, Вам просто их отдают...» ;

«...она говорила, что миллион долларов по оценке они заработали, но понятно что просто украли у людей большинство...» ;

«...не было никакого refiunda, просто она купила блоктопию за счет оплаченной аллокации ....» ;

«...и вот отхватила $50к, там же они не отдают даже мелкие, хотят всем урезать не все так просто...» ;

«...то есть оно просто забирала себе все, вот есть соус-скан, транзакция, я так понимаю ну вот все получили XTAG, все есть...» ;

«...шантажировали, это она спрашивает чтобы отдать задержанный на два месяца разлог токенов, и так далее, ну то есть просто искали причины по политическом, там да, задавая провокационные вопросы...» ;

«...там просто вот они кинули и так дальше...» ;

«...у нее все хорошо, но она кидает людей своих приватках и так далее...» ;

«...но пусть люди не теряют свои деньги на таких бездарях, то есть вот которая тупо хотят разводить...» , оприлюднену та поширену ОСОБА_2 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » розміщеної за посиланням ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).є недостовірною та неправдивою, такою що порушує особисті немайн7ові права ОСОБА_1 та посягає на честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 ;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 351 000 грн;

Стягнути з ОСОБА_2 матеріальні збитки в розмірі 51090 грн,

Стягнути судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі зазначила, що суд невірно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. На думку апелянта, суд проігнорував факт порушення прав позивачки поширенням щодо неї інформації, яка стосується тверджень про факти ,що були підтверджені доказами та поясненнями, наданими позивачем.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 16 травня 2024 року,18 липня 2024 року, 09 вересня 2024 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від апелянта не надходило. Представник апелянта приймав участь у судовому засіданні апеляційного суду. Інші сторони не з`явились, заяв клопотань про відкладення розгляду справи, будь-яких інших заяв не подавали, а відтак відсутні підстави вважати їх неявку поважною.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Суд першої інстанції встановив , що звертаючись з позовом ОСОБА_1 стверджувала , що відповідачем на його офіційному каналі в загальновідомій платформі для завантаження, перегляду та розповсюдження відео «YouTube» поширено відео за посиланням у мережі Інтернет ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), яке розповсюджує інформацію стосовно позивача, яка є фактичним твердженням, не відповідає дійсності та порушує особисті немайнові права позивачки .

За переконанням позивачки, наведені відомості свідчать про те, що визначений нею відповідач є оповідачем на відео, користувачем каналу, на якому було оприлюднено неправдиву та недостовірну інформацію про позивачку, та саме визначений нею відповідач ОСОБА_3 має нести відповідальність за поширену недостовірну інформацію як власник ресурсу.

При перевірці судом інформації розміщеної за посиланням (ІНФОРМАЦІЯ_4), яка є предметом спору , встановлено, що відео не є доступним та було заблоковано, а отже оригінал електронного доказу відсутній на день винесення рішення в даній справі.

У підтвердження розповсюдження відео та з метою фіксації інформації, яка в ньому міститься та є предметом даного позову, позивачкою долучено до справи оптичний диск, який суд дослідив і встановив .

Диск містить один файл формату «МР4» під назвою «« ІНФОРМАЦІЯ_3 », при відкритті якого відтворюється відео довжиною у 23 хв. 58 сек.

Під час перегляду відео виявлено, що воно є результатом запису екрану комп`ютера автора, має закадровий голос, що на початку відео ідентифікує розмовника як « ОСОБА_4 », і проводить риторику, яка вказує на особу позивачки та містить характеристику певного роду діяльності.

Джерело походження даного відео суду не відоме, доказів на розповсюдження відео, саме за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4 , а отже, в загальновідомій платформі «YouTube» не надано.

Будь-якого іншого доказу, письмового чи електронного, який би фіксував вміст інформації за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 , матеріали справи не містять.

Позивачкою також надані скріншоти веб-стрінок, які суд обгрунтовано не прийняв у вигляді письмового доказу, оскільки як вказані докази не завірені буд-яким офіційним способом відповідно до вимог законодавства визначені ст.95 ЦПК України,що позбавило суд можливості перевірити автентичність змісту, зазначеному в роздруківці, до оригіналу, зокрема, веб-сторінки. Не надано належних доказів і до апеляційної скарги

Представником позивачки , адвокатом Марчак М.П. також не подано до суду іншого письмового доказу, який би був належним та допустимим для засвідчення автентичності тексту, а саме, що інформація, викладена в роздруківці, є оригінальною та відповідає веб-сторінці.

Суд першої інстанції встановив ,що відповідно до змісту відео, його контексту та авторства , то в ньому відсутнє пряме посилання на особу, визначену відповідачем у справі .

Як вже зазначалось вище, відео створено шляхом запису екрану комп`ютера автора і містить відображення роботи різних комп`ютерних програм і певних веб-сторінок. Автор постійно переміщується між комп`ютерними програмами, активуючи вікна програм у повному розширенні не послідовно, а в залежності від контексту його виступу. Серед веб-сторінок на відео є і фіксація каналу під назвою « ОСОБА_5 », більшої ідентифікації, зокрема, посилання на канал, з відео суд не встановив .

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Позивачем не доведено факт поширення спірної інформації, зокрема, її розповсюдження, передачу серед широкого кола людей, чи аудиторії ЗМІ, чи користувачів на різних платформах, таких як соціальні мережі, веб-сайти, блоги і т.д., що в залежності від способу її поширення впливає на визначення належності відповідача у справі.

Висновок суду про недоведеність доводів позивачки про розповсюдження інформації на «YouTube» каналі, відповідають встановленим обставинам . Позивачка відповідно до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог не надала ані суду першої інстанції , ані суду апеляційної інстанції .

Клопотань про призначення у справі судом експертизи для проведення комп`ютерно-технічного дослідження та дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів для встановлення власників акаунтів, розміщених на ресурсах-посиланнях, із залученням фахівців для дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) позивачка не заявляла .

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про відсутність юридичного складу правопорушення, яке є підставою для захисту порушеного права у спосіб, передбачений ст. 277 ЦК України, оскільки в даному випадку позивачкою не доведений факт поширення відповідачем інформації, яка стосується позивачки, як необхідний елемент юридичного складу такого правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа №10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють .

За приписами частини четвертої статті 9 ЦПК України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.

Отже, учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, проте процесуальні документи мають бути подані лише державною мовою.

Така позиція касаційного суду з питання мови адміністративного судочинства відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 6 липня 2016 року (справа № 21-1092а16).

Також подібні висновки викладались в ухвалах Верховного Суду від 1 серпня 2019 року у справі 826/10114/17, від 1 липня 2019 у справі 243/10706/18, від 22 липня 2019 року у справі 826/19159/16.

Крім того, вимоги щодо викладення документа процесуального характеру (позовної заяви, касаційної скарги) державною мовою викладені також, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 11-955зі19 (9901/98/19).

Рішенням Конституційного Суду України від 22.04.2008 № 8-рп/2008 у справі № 1-18/2008 встановлено, що відповідно до статті 124 Конституції України Конституційний Суд України та суди загальної юрисдикції здійснюють правосуддя, яке стосується конституційного, адміністративного, господарського, кримінального та цивільного судочинства. Ці види судочинства є процесуальними формами правосуддя та охоплюють порядок звернення до суду, процедуру розгляду судом справи та ухвалення судового рішення. Суди реалізують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян щодо використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, відповідно до Конституції і законів України. Таким чином, Основним Законом України закладено конституційні основи для використання української мови як мови судочинства та одночасно гарантовано рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою.

Гарантування у судочинстві використання російської та інших мов національних меншин України цілком узгоджується з Європейською хартією регіональних мов або мов меншин, ратифікованою Законом України від 15 травня 2003 року N 802-IV.

Разом з тим Суд зазначає, що забезпечення рівності прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою, гарантування права громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, не означають абсолютного права сторони (учасника справи) подавати відповідні процесуальні документи мовою, якою вона володіє, якому кореспондує безумовний обов`язок суду приймати такі документи до розгляду. Законом України "Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин" передбачено, що при застосуванні положень Хартії заходи, спрямовані на утвердження української мови як державної, її розвиток і функціонування в усіх сферах суспільного життя на всій території України, не вважаються такими, що перешкоджають чи створюють загрозу збереженню або розвитку мов, на які відповідно до статті 2 цього Закону поширюються положення Хартії.

Слід зазначити, що у постановах від 19 грудня 2019 року у справі №520/6952/19 та від 14 травня 2020 року у справі №826/7282/17 Верховним Судом висловлено правову позицію щодо викладення відповідної заяви (скарги) державною (українською) мовою.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно з ч. 1, 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2.1. глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012, визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 червня 2019 у справі № 910/4473/17.

Виходячи з вищенаведеного, дослідивши усі наявні в матеріалах справи докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов обґрунтованого висновку що матеріали справи не містять достатнього належного підтвердження поширення відповідачем інформації, яку позивачка просить спростувати у своїх позовних вимогах, а тому висновок про відсутність підстав для задоволення позову є правильним .

Крім того , суд першої інстанції вірно зазначив , що докази подані позивачкою не відповідають вимогам процесуального законодавства ( ст. 95 , 177 ЦПК України ) .

Вимоги щодо стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, а відтак висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих вимог є правильним .

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів, одержання і передання інформації та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

При цьому з урахуванням практики застосування Конвенції, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечуватися баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Разом з тим, з урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги які співпадають із доводами вимог позову, були предметом детального дослідження суду першої інстанції, додаткової перевірки і оцінки не потребують ,зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України ,колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова