Справа № 204/6760/24
Провадження № 2/204/3057/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

за участю секретаря Кислиці Є.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання відсутності права вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», в якій просив суд визнати відсутнім право вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 по договору поруки від 12 червня 2008 року до кредитного договору №ФА-01/08 від 12 червня 2008 року, укладеному між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Експобанк»; стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Експобанк» 12 червня 2008 року було укладено кредитний договір №ФА-01/08, а також між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Експобанк» 12 червня 2008 року було укладено договір поруки, за яким позивач поручився за належне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором. У подальшому, заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21.07.2011 року були задоволені позовні вимоги ПАТ «КБ «Експобанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №ФА-01/08 від 12 червня 2008 року в загальній сумі 451 629,33 грн. (справа №2-2146/11). Згодом, 21.10.2011 року Подільським районним судом міста Києва ПАТ «КБ «Експобанк» було видано виконавчі листи у вказаній справі, зі строком пред`явлення до виконання 1 рік. 09.11.2011 року було відкрито виконавче провадження №29707601 щодо примусового стягнення з позивача, а 07.11.2012 року виконавчий документ був повернутий стягувачу ПАТ «КБ «Експобанк» на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Повторно протягом року ПАТ «КБ «Експобанк» вказаний виконавчий лист не пред`являв до примусового виконання, що говорить про сплив строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання та фактично про припинення (втрату) права вимоги до позивача за рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21.07.2011 року у справі №2-2146/11. Вказаний факт, на думку позивача, був встановлений Подільським районним судом міста Києва та зазначений в ухвалі про заміну стягувача від 14 червня 2019 року у справі №2-2146/11, якою, зокрема, було відмовлено ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у вимозі про поновлення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа. Тобто, як зазначає позивач, фактично первісним кредитором було передано відповідачу право вимоги і до позивача як до поручителя за договором поруки, яке на момент укладення договору про відступлення права вимоги у первісного кредитора вже було відсутнє (неналежна правова вимога), адже строк його пред`явлення сплив (втратився) ще у 2013 році. Як наслідок, зміна кредитора у зобов`язанні не відбулась, а відповідач не набув право вимоги до позивача як до поручителя.

Ухвалою суду від 16 липня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін.

З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались.

06 серпня 2024 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Клещ О.В. надійшов відзив на позовну заяву у якому остання просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначила, що зверненням до суду із вказаним позовом, позивач має на меті уникнути від виконання зобов`язань, покладених на нього кредитним договором, рішеннями Подільського районного суду м.Києва від 21.07.2011 року та 03.01.2024 року, шляхом постановлення нового рішення, в супереч рішенням, якими вже була надана оцінка обставинам справи, зокрема ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 14.06.2019 року. Факт пропуску строку пред`явлення виконавчих документів до виконання не може мати своїм наслідком припинення права вимоги, оскільки пропуск такого строку не має правового значення. Після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора. Як наслідок, такий позов не може бути задоволений. Відповідач дійсно підтверджує, що рішенням Подільського районного суду м.Києва від 21.07.2011 року у справі №2-2146/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість в розмірі 449 707,35 грн., судовий збір в сумі 1 700,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120,00 грн., витрати на відправлення повісток в сумі 101,98 грн., а всього 451 629,33 грн. В подальшому, між ПАТ «КБ «Експобанк» та відповідачем 06.03.2018 року було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги. Таким чином, з 06.03.2018 року відповідач набув прав кредитора за кредитним договором ФА-01/08 від 12.06.2008 року до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо виконання не тільки умов укладеного кредитного договору, але і право на отримання коштів, що були стягнуті рішенням Подільського районного суду м.Києва від 21.07.2011 року у справі №2-2146/11. Відповідно до ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Факт відступлення права вимоги та заміни кредитора у зобов`язанні встановлено ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.06.2019 року у справі №2-2146/11. Отже, наявність заборгованості у позивача перед відповідачем встановлений рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.07.2011 року у справі №2-2146/11. Факт наявності у відповідача права вимоги до позивача встановлений ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.06.2019 року у справі №2-2146/11. Представник відповідача звертає окрему увагу суду, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулось до Подільського районного суду м.Києва із позовом про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за невиконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.07.2011 року. За наслідками розгляду позовної заяви, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03.01.2024 року у справі №758/2251/22 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 10.02.2019 року по 10.02.2022 року у розмірі 85 809, 68 грн., 3% річних за період з 10.02.2019 року по 10.02.2022 року в розмірі 40 683,76 грн. В свою чергу, звернення позивача до суду із позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора за наявності преюдиційних рішень, виглядає як намагання переглянути судом фактичні обставини, які вже були предметом розгляду у інших справах та яким суд вже дав належну оцінку.

15 серпня 2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Фалес В.В. надійшли заперечення у яких заначено, що позивачем у справі № 2-2146/11, на яку посилається Відповідач, як на таку, у зв`язку з розглядом якої Позивачем не може бути заявлений окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та обраний спосіб захисту є неналежним, є первісний кредитор ПАТ «Комерційний банк «Експобанк». Під час розгляду судом вказаної справи Первісний кредитор володів дійсною вимогою до Позивача за договором поруки від 12 червня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» на виконання Кредитного договору № ФА-01/08 (далі Договір поруки). Однак, на момент подання позову у цій справі обставини правовідносин кредитора та поручителя за Договором поруки суттєво змінились. Зокрема, первісним кредитором була втрачена правова можливість пред`явлення права вимоги до Позивача, яке внаслідок звернення до суду у справі № 2-2146/11 могло бути реалізоване лише шляхом пред`явлення виконавчого листа № 2-2146 від 21.10.2011 до виконання, у зв`язку зі спливом строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, що фактично мало наслідком припинення (втрату) права вимоги у Первісного кредитора до Позивача за рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21.07.2011 у справі № 2-2146/11 та відповідно Договору поруки. Отже, на думку позивача, наразі існують відмінні фактичні обставини за Договором поруки та суб`єктний склад від тих, які існували на час розгляду судом справи № 2- 2146/11.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу положень ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 12.06.2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Експобанк» було укладено кредитний договір №ФА-01/08, згідно з умовами якого ОСОБА_2 надано кредит в сумі 59 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №ФА-01/08, 12.06.2008 між ОСОБА_1 було укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору. Проте, умови кредитного договору №ФА-01/08 від 12.06.2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виконані не були. Отже, з метою поновлення порушених прав, ПАТ «КБ «Експобанк» було змушене звернутись до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за невиконання умов кредитного договору.

За наслідками розгляду позовної заяви, заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.07.2011 року у справі №2-2146/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість в розмірі 449 707,35 грн., судовий збір в сумі 1 700,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120,00 грн., витрати на відправлення повісток в сумі 101,98 грн., а всього 451 629,33 грн. (а.с.11-13).

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції Диких О.О. 09.11.2011 року відкрито виконавче провадження №29707601 з примусового виконання виконавчого листа №2-2146 виданого 21.10.2011 року Подільським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» суму боргу 451 629,33 грн. (а.с.14).

Згідно інформації про виконавче провадження станом на 22.07.2020 року ВП №29707601 знаходиться у стані завершеного виконавчого провадження у зв`язку з поверненням ВД стягувачеві п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна) (а.с.15-17).

В подальшому, між ПАТ «КБ «Експобанк» та відповідачем 06.03.2018 року було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги. Таким чином, з 06.03.2018 року відповідач набув прав кредитора за кредитним договором ФА-01/08 від 12.06.2008 року до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо виконання не тільки умов укладеного кредитного договору, але і право на отримання коштів, що були стягнуті рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.07.2011 року у справі №2-2146/11 (а.с.23-32).

Відповідно до ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Факт відступлення права вимоги та заміни кредитора у зобов`язанні встановлено ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.06.2019 року у справі №2-2146/11 (а.с.18-22).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відтак, порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, тому має юридичне значення доти, поки не припинене основне зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 559 ЦК України, порука припиняється , зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Частина четверта статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) унормовує припинення поруки після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Таким чином, вказаним законом передбачено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, тільки у разі, якщо у договорі поруки не встановлено строку його дії.

За загальним порядком, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Відповідно до п. 11 договору поруки цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення відбитками печаток сторін і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором . З огляду на зміст другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12).

Правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту або збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Припинення поруки не є тотожним з припиненням договору поруки, оскільки порукою забезпечуються певні зобов`язання, які за кредитним договором визначаються у тому числі також щомісячними платежами, а тому припинення поруки за певним щомісячним платежем, як окремим щомісячним зобов`язанням, яке є складовою частиною загального зобов`язання за кредитом, не зумовлює припинення поруки в цілому за усім кредитним зобов`язанням, визначеним щомісячними платежами.

Таким чином, у даному випадку, сторонами встановлено строк дії поруки, а тому відсутні підстави вважати її припиненою за частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:

-кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

-особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Так, суд вважає встановленим та доведеним, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №ФА-01/08, 12.06.2008 року між ОСОБА_1 було укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, зі строком дії договору поруки до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Одночасно, ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 14.06.2019 року у справі №2-2146/11 встановлено факт відступлення права вимоги та заміни кредитора на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у такому зобов`язанні.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

При цьому, суд враховує, що правомірність укладеного договору як правочину, який ніким не оспорений, укладений відповідно до положень чинного законодавства, недійсним не визнаний і обов`язковий для виконання.

Підписавши договір поруки від 12.06.2008 року ОСОБА_1 , який є поручителем, погодився з його умовами, за яким поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання Боржником ОСОБА_2 усіх її зобов`язань за кредитним договором №ФА-01/08.

Враховуючи той факт, що заборгованість за кредитним договором № ФА-01/08 від 12 червня 2008 року заочним рішенням Подільського районного суду м.Києва від 21.07.2011 року (справа №2-2146/11) стягнута солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» в розмірі 449 707,35 грн., судовий збір в сумі 1 700,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120,00 грн., витрати на відправлення повісток в сумі 101,98 грн., а всього 451 629,33 грн., а в подальшому, між ПАТ «КБ «Експобанк» та відповідачем 06.03.2018 року було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги. Таким чином, з 06.03.2018 року відповідач набув прав кредитора за кредитним договором ФА-01/08 від 12.06.2008 року до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо виконання не тільки умов укладеного кредитного договору, але і право на отримання коштів, що були стягнуті рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.07.2011 року у справі №2-2146/11, суд приходить до висновку, що позов направлений до суду з метою уникнення цивільно правової відповідальності, що виникла на підставі судового рішення у справі №2-2146/11.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 50-51 постанови від 26.01.2021 року прийнятій у справі 522/1528/15-ц відступивши від попередніх висновків зазначила, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України).

Суд, розглядаючи та вирішуючи даний спір, враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в пункті 58 постанови від 26.01.2021 року прийнятій у справі 522/1528/15-ц знову, згідно якої застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Суд зазначає, що задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи (зокрема і шляхом визнання правовідношення припиненим), що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту, оскільки таке вирішення може призвести по порушення принципу обов`язковості судового рішення, викладеного в статті 129 Конституції України та принципу res judicata.

Отже, ухвалення 27.01.2011 року Подільським районним судом м.Києва у справі 2-2146/11 про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі з поручителя, унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, оскільки підстави для стягнення з поручителя заборгованості вже були предметом дослідження у справі про стягнення заборгованості кредитним договором з урахуванням наданого до нього договору поруки.

Таким чином, твердження позивача ОСОБА_1 про те, що наявні підстави, передбачені ч. 4 ст.559 ЦК України, для визнання поруки припиненою у зв`язку зі спливом строку від дати настання строку виконання основного зобов`язання - є безпідставним.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч.1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4,12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання відсутності права вимоги відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 )

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (, місцезнаходження: 49089, м.Дніпро, вул.Автотранспортна, буд.2, оф.205).

Суддя Н.В. Токар