ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7505/24 Справа № 214/8318/23 Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/8318/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Остапенко В.О., Тимченко О.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2024 року, яке ухвалено суддею Малаховською І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 травня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання права користування квартирою.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з квітня 1993 року за адресою: АДРЕСА_1 .

11.06.2004 року, з її згоди, він зареєструвався в квартирі АДРЕСА_2 .

27.04.2007 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_3

20.06.2008 року позивач знявся з зареєстрованого місця проживання за вищезазначеною адресою та зареєструвався в квартирі матері, з 24.04.2015 року, за адресою: АДРЕСА_3 , де і зареєстрований по теперішній час. Однак, він продовжував проживати за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 була користувачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордера та договору найму жилих приміщень в будинках державного та комунального фонду № 3-228 від 24.11.2014 року.

Позивач вказує, що він вів спільне господарство з померлою, піклувався про її здоров`я, а після її смерті займався похованням. На даний час у квартирі ніхто не зареєстрований. Після смерті дружини, він продовжує сплачувати комунальні послуги.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд надати йому права користування квартирою що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було надано належної оцінки доказам по справі, якими підтверджено факт проживання позивача ОСОБА_2 однією сім`єю із ОСОБА_4 , яка була користувачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що у спірну квартиру він був вселений саме за згодою та дозволом ОСОБА_4 , з якою вони з квітня 1993 року проживали разом та вели із нею спільне господарство, а 27 квітня 2007 року уклали шлюб. При цьому, позивач ОСОБА_1 був зареєстрований у спірній квартирі по 20 червня 2008 року, що підтверджує його доводи щодо вселення у квартиру на законних підставах. Позивач продовжує мешкати у квартирі і після смерті ОСОБА_4 та іншого житла на праві власності він не має, а тому суд першої інстанції, з огляду на положення статті 107 ЖК України, не мав правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Ткаченка О.П., які, кожен окремо, підтримли доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що, згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, станом на 27 листопада 2023 року, відсутні відомості щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за адресо: АДРЕСА_1 .

24 листопада 2014 року між КП ЖЕО № 35 та ОСОБА_4 на підставі ордеру було укладено договір найму житлових приміщень в будинках комунальної власності на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-14).

Відповідно до акту про проживання від 20 жовтня 2023 року складеного ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за адресою АДРЕСА_1 починаючи з 15 квітня 1993 року фактично проживав ОСОБА_1 ( а.с. 15).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 27 квітня 2007 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , актовий запис 194. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_1 ( а.с. 17).

Згідно копії паспорта позивача, в період часу з 11.06.2004 року по 20.06.2008 року він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач 20.06.2008 року знявся з реєстраційного обліку за адресою : АДРЕСА_1 та зареєструвався за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.10-11).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 18).

Відповідно до відомостей з реєстру права власності, відсутня інформація про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстроване ( а.с. 28, 29).

Згідно відомостей Реєстру Криворізької міської територіальної громади станом на 27.11.2023 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована лише ОСОБА_4 ( а.с. 30).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сама по собі тривалість користування зайнятим приміщенням не створює правових наслідків у вигляді визнання за особою права користування цим жилим приміщенням, оскільки право користування останнім виникає у особи у зв`язку з набуттям такого права у встановленому законом порядку, тоді як позивачем не надано суду доказів про дотримання ним передбачених законом правил про вселення в спірну квартиру.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

За особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 червня 2020 року у справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Статтею 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі "Пауел та Райнер проти Великобританії"). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.86 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.99 року).

У справі, що переглядається, позивачем доведено, а апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 був членом сім?ї попереднього наймача житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 (а.с. 12-14), що підтверджено Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області 27 квітня 2007 року, згідно якого ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , актовий запис 194, та після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_1 (а.с. 17).

Іншого нерухомого майна позивач не має та постійно проживає у спірній квартирі і це підтверджується Актом від 20 жовтня 2023 року про фактичне проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , згідно із яким ОСОБА_1 з 15 квітня 1993 року фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , однак, суд першої інстанції не прийняв вказаний Акт до уваги, як такий, що не має правового значення для вирішення даного спору, з огляду на факт реєстрації позивача за іншою адресою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем доведений факт проживання у спірній квартирі, як члена сім`ї наймача ОСОБА_4 , з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі.

Згідно ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

При цьому, згідно ч.ч. 1,2 ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Отже, наведене беззаперечно свідчить, що позивач ОСОБА_1 та наймач спірної квартири його дружина ОСОБА_4 були сім?єю, тобто вели спільне господарство та тривалий час проживали разом.

Сам по собі факт реєстрації позивача ОСОБА_2 за іншим місцем не спростовує цього.

Колегія суддів також зауважує, що, згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи матеріали справи, положення національного законодавства, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, а також усталену практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у загальному розмірі 2 684, 60 грн (а.с. 1, 42, 44).

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2024 року -скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання права користування квартирою задовольнити.

Визнати за ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_3 , право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: