Постанова

Іменем України

10 вересня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/15228/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 28 червня 2024 року

в складі судді Волчка А. Я.

у цивільній справі №369/10770/23 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

У С Т А Н О В И В:

В липні 2023 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що її з порушенням трудового законодавства відсторонено від роботи, з підстав відсутності щеплення від CОVID-19, звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Укрзалізниця", Товариство), в якому просила:

скасувати наказ АТ "Укрзалізниця" від 18.01.2022 №74/ос "Про відсторонення від роботи" щодо відсторонення від роботи ОСОБА_1 без збереження заробітної плати, з 26.01.2022;

стягнути з АТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 27.01.2022 по 23.03.2022, у розмірі 31 997,16 грн;

стягнути з АТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі середньомісячної заробітної плати в розмірі 17 507,72 грн.

Відповідач позов не визнав та подав відзив, в якому посилався на те, що відсторонення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. Також посилався на те, що посадові обов'язки ОСОБА_2 передбачають значну кількість соціальних контактів на робочому місці, а відсутність в неї щеплення проти CОVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка подала до суду апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про законність відсторонення її від роботи, оскільки не здійснив жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов'язків, зокрема об'єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми.

Судом не взято до уваги, що відповідачем при прийнятті оспорюваного наказу не було обґрунтовано необхідності втручання у право на повагу до приватного життя та фактично позбавлено заробітку.

Вважала, що за таких обставин є передчасним висновок суду першої інстанції щодо пропорційності дій роботодавця переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи.

Судом не взято до уваги, що відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_1 було проінформовано про необхідність вакцинуватися та про наслідки відмови від вакцинації, як і не надано доказів того, які заходи, спрямовані на проведення обов'язкових профілактичних щеплень проти CОVID-19 працівників, зокрема позивачки.

Вказувала, що відповідачем не надано доказів на підтвердження об'єктивної необхідності під час виконання відповідних обов'язків позивача особисто контактувати з іншими людьми, кількості соціальних контактів на робочому місці, а також умов праці, в яких перебуває працівник, які збільшують вірогідність зараження CОVID-19 та інших факторів, що впливали на рішення роботодавця відсторонити позивача від роботи за відсутності у неї відповідного щеплення.

Судом не взято до уваги, що Календарем профілактичних щеплень в Україні, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 16.09.2011 №59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 10.10.2011 №1159/19897, не передбачено профілактичних щеплень від гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач не надав суду доказів застосування менш суворих заходів, ніж відсторонення її від роботи; доказів того, що вона, обіймаючи посаду диспетчера проїзної дільниці ІІ групи оперативно-розпорядчого відділу Київ району 1 виробничого штату регіонального центру управління рухом, могла спричинити поширення коронавірсуної інфекції серед працівників АТ "Укрзалізниця", а також доказів неможливості встановлення для неї дистанційної форми роботи. Додала, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували умови праці за її посадою.

Зауважила, що на час відсторонення від роботи вона була позбавлена заробітку.

Також в обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 навела норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 14.12.2022 у справі №130/3548/21, щодо застосування цих норм матеріального права.

За наведених обставин просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 28.06.2024 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Позивачка та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній. Представник позивачки пояснив, що до прийняття оспорюваного наказу роботодавцем не було повідомлено ОСОБА_1 про необхідність вакцинації від CОVID-19; дії відповідача щодо відсторонення від роботи є втручанням у приватне життя. Також пояснив, що фактично через два місяці після наказу про відсторонення від роботи, а саме після введення на всій території України воєнного стану, роботодавцем видано наказ про допуск ОСОБА_1 до роботи.

Представник відповідача - Гаркавенко І. Г. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Пояснив суду, що інформація про необхідність вакцинуватися від CОVID-19 проводилася у державних масштабах та крім цього в матеріалах справи наявний акт від 26.01.2024, в якому повідомлено ОСОБА_1 про необхідність вакцинуватися.. Додав, що наявна постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.09.2023, де судами розглянуто справу саме за участі АТ "Укрзалізниці", як відповідача у справі, де касаційний суд навів правові висновки про правомірність відсторонення працівника від роботи.

Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та представників сторін, дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відсторонення позивачки від роботи відбулося правомірно та в порядку, передбаченому законодавством, оскільки характер виконуваної нею роботи передбачає велику кількість соціальних контактів на робочому місці, а відсутність вакцинації проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працює в Регіональній філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» на посаді диспетчера проїзної дільниці 2 групи оперативно-розпорядчого відділу Київ району 1 виробничого штату регіонального центру управління рухом, з 27.11.2020 року на підставі наказу №1353/ос від 26.11.2020.

Відповідно до довідки про доходи від 10.02.2022, заробітна плата диспетчера проїзної дільниці 2 групи оперативно-розпорядчого відділу Київ району 1 виробничого штату регіонального центру управління рухом регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 за період з листопад, грудень 2021 року становить 35 015,44 грн.

Наказом в.о. директора виконавчої регіональної філії від 18.01.2022 року №74/ос, А. Букіна, диспетчера проїзної дільниці 2 групи оперативно-розпорядчого відділу Київ району 1 виробничого штату регіонального центру управління рухом - ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 26.01.2022 року до моменту усунення нею причин відсторонення. Причиною відсторонення стало ненадання підтверджуючого документа про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19.

26 січня 2022 року працівниками АТ "Укрзалізниця" складено Акт про те, що ОСОБА_1 не надала документ, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 або висновку лікаря про наявність протипоказань до проведення обов'язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Також в Акті від 26.01.2022 зафіксовано, що ОСОБА_1 доведено інформацію про правові наслідки відмови від вакцинації та обов'язкового проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Наказом АТ "Укрзалізниця" від 22 березня 2022 року №307/ос ОСОБА_1 допущено до роботи з 23 березня 2022 року.

За відсутності індивідуалізуючих ознак конкретного спору, відповідно до пункту 14.9. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №130/3548/21, розглядаючи цю категорію справ, суд повинен оцінювати виключно питання пропорційності описаного втручання у приватне життя позивача.

Критерії оцінки пропорційності втручання у приватне життя Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 14.9 постанови від 14.12.2022 у справі №130/3548/21.

Зокрема, потрібно враховувати такі обставини:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.03.2024 у справі №191/4364/21 в аналогічній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ "Укрзалізниця" про визнання протиправним наказу про відсторонення не знайшла підстав для відступу від правових висновків щодо застосування норм матеріального права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №130/3548/21,

Як вже вказувалося вище, у даній справі, що переглядається, наказом від 18.01.2022 "Про відсторонення від роботи", ОСОБА_1 було було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, у зв`язку з відмовою або ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, до усунення причин, що зумовили таке відсторонення.

Наказ про відсторонення ОСОБА_1 від роботи було видано на підставі ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", наказу Міністерства охорони здоров'я №2153 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01.11.2021 №2393), пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України №1236 "Про Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Згідно з Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №90) (далі - Положення про МОЗ України), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції / СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 зазначеного Положення).

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік №2153).

У первинній редакції до цього Переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Наказом МОЗ України від 01 листопада 2021 року №2393, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 року за №1452/37074, затверджено зміни до Переліку № 2153, доповнено цей Перелік новими пунктами 4-6 такого змісту:

«4. Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади;

5. Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;

6. Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83».

До Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, віднесено й АТ «Укрзалізниця».

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 доповнено постанову Кабінету Міністрів України №1236 новим

пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, в тому числі працівників АТ "Укрзалізниц", які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачено законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Такий висновок викладено в пункті 11.27. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі №191/4364/21.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що відсторонення від роботи, у зв'язку з ухиленням або відмовою від вакцинації, не передбачено діючим законодавством України.

Вищевикладене також спростовує доводи апеляційної скарги про те, що Календарем профілактичних щеплень в Україні для посади позивачки не передбачено профілактичних щеплень від COVID-19.

Ураховуючи наведені обставини та застосовуючи наведені вище критерії оцінки пропорційності втручання у приватне життя позивачки, колегія суддів враховує, що зі справи, яка переглядається, вбачається, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з АТ "Укрзалізниця", а саме займає посаду - диспетчер поїзний дільниці II групи оперативно- розпорядчого відділу Київ району 1 регіонального центру управління рухом.

Актом від 26.01.2022 встановлено, що ОСОБА_1 не надала роботодавцю документ, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однієючи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

При цьому, ОСОБА_1 було доведено інформацію про правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Актом від 26.01.2022 засвідчено, що ОСОБА_1 було пред`явлено для ознайомлення наказ від 18.01.2022 №74/ос "Про відсторонення від роботи", з наказом ознайомлено письмово.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону).

Як вбачається з медичної довідки про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду від 11.01.2022, який долучено ОСОБА_1 до позовної заяви, висновком медичної комісії ОСОБА_1 визнано придатною до роботи за професією (посадою). Проте, відомості про наявність протипоказань для вакцинації відсутні.

Відповідно до листа Регіонального центру управління рухом регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 29.09.2023 №РЦУП-06/797 та посадової інструкції від 27.11.2020 №РЦУП - Пі-043, а саме розділи 1, 5, 8, під час виконання посадових обов`язків диспетчер поїзний ОСОБА_1 постійно має безпосередній контакт із колегами та відвідувачами дільниці. Специфіка вказаної посади передбачає цілодобову наявність змінного працівника у робочому кабінеті. Можливості забезпечення виконання посадових обов`язків працівником без комунікації з керівництвом, колегами без використання місць загального користування немає.

Перед вступом на чергування диспетчер поїзний дільниці II групи оперативно- розпорядчого відділу Київ району 1 регіонального центру управління рухом відвідує планерні наради для отримання завдання роботи та інструктажів. Після завершення робочої зміни звітує про результати роботи за зміну начальнику оперативно-розпорядчого відділу Київ району 1. З`являється на оперативні наради з питань незадовільного виконання своїх посадових обов`язків, а також, як причетний, при розгляді випадків транспортних подій та нестандартних ситуацій. Здійснює виїзди на практичні технічні заняття, на розширені «кущові» та планерні наради в суміжні підрозділи встановленим порядком.

Знаходячись на зміні особисто взаємодіє з наступними працівниками району 1 Київ регіонального центру управління рухом: начальником району, начальником оперативно-розпорядчого відділу, начальником локомотивного відділу, старшим поїзним диспетчером та його заступниками, черговим по району, диспетчерами поїзними інших дільниць, локомотивним диспетчером, оператором при черговому по району, а також аналізаторами графіку руху поїздів, які знаходяться на зміні.

Робочий кабінет диспетчера поїзного дільниці II групи (Тетерівської дільниці) в якому цілодобово працює та знаходиться змінний працівник в одну особу - ОСОБА_1 , площею 12,8 м2, є прохідним та має спільні двері з кабінетом диспетчера поїзного Чернігівської дільниці, тому, пройти до робочого місця диспетчера поїзного (Чернігівської дільниці) необхідно через кабінет диспетчера поїзного дільниці II групи (Тетерівської дільниці).

Робоче місце ОСОБА_1 розташоване в будівлі виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень, тому вхід до будівлі та прохід до робочого кабінету є спільними для працівників району 1 Київ регіонального центру управління рухом та працівників виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень. Санвузол - спільний, із загальним користування для усього робочого колективу. Можливість індивідуального проходу до робочого кабінету, санвузла, місця для прийому їжі є відсутньою. Можливості забезпечення виконання посадових обов`язків працівником без комунікації з керівництвом, колегами без використання місць загального користування немає.

З матеріалів справи вбачається, що лист Регіонального центру управління рухом регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 29.09.2023 №РЦУП-06/797 та посадова інструкція від 27.11.2020 №РЦУП - Пі-043 надані відповідачем разом з відзивом на позовну заяву, а відтак колегія суддів вважає недоречними доводи апеляційної скарги про те, що АТ "Укрзалізниця" не надано доказів на підтвердження об'єктивної необхідності під час виконання посадових обов'язків особисто контактувати з іншими людьми, кількості соціальних контактів на робочому місці тощо.

Також за обставин, коли в матеріалах справи наявна посадова інструкція за посадою ОСОБА_1 , то є безпідставними доводи останньої про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували умови праці за її посадою.

З наведеного слідує, що якби диспетчер поїзний дільниці II групи оперативно- розпорядчого відділу Київ району 1 регіонального центру управління рухом - ОСОБА_1 не булавідсторонена від роботи та виконувала свої посадові обов`язки, то вона мала б значну кількість соціальних контактів на робочому місці (прямих/непрямих).

Крім того, щодня відвідуючи роботу, позивачка контактувала і з колегами, які у свою чергу мали безпосередній контакт з іншими працівниками.

Також слід враховувати, що постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом Sars-CoV-2" дозволяє знімати певні «ковідні» обмеження за наявності не тільки документа про вакцинацію, але й негативного результату тестування методом ПЛР або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу Sars-CoV-2, яке проведене не більш як за 72 години до здійснення заходу (відвідування закладу).

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 надавала до АТ "Укрзалізниця" результати тестування методом ПЛР або експрес-тесту на визначення антигена коронавірусу Sars-CoV-2, яке проведене не більш як за 72 години до виходу на роботу.

Беручи до уваги вимоги законодавства, які регулюють дані правовідносини, та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 27.03.2024 у справі №191/4364/21, щодо застосування цих норм права, а також враховуючи вищезазначені фактичні обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність дій АТ "Укрзалізниця" щодо відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

З огляду на вищевикладені норми матеріального права та правові висновки у вищезгаданій постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2024, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не надав суду доказів застосування до ОСОБА_1 менш суворих заходів, ніж відсторонення від роботи.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_1 не було проінформовано про необхідність вакцинуватися та про наслідки відмови від вакцинації, колегія суддів зазначає наступне.

Загальновідомим є той факт, що в Україні була проведена інформаційна кампанія з роз`ясненнями щодо поширення та небезпеки COVID-19, наслідків, які можуть бути спричинені COVID-19, необхідності щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, керівництвом АТ «Укрзалізниця», керівництвом Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» та керівниками підрозділів в свою чергу також була проведена робота, спрямована на інформування працівників щодо необхідності отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; можливих місць (пунктів) проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; правових наслідків у разі відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом Sars-CoV-2 (відсторонення від роботи).

Відсторонення від роботи ОСОБА_1 в повній мірі відповідає закону, інтересам трудового колективу та відвідувачів АТ «Укрзалізниця», оскільки вжиті заходи спрямовані на уникнення загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби та масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах, в тому числі серед трудового колективу та відвідувачів АТ «Укрзалізниця».

Колегія суддів відхиляє і доводи апеляційної скарги, що відсторонення позивачки від роботи є непропорційним переслідуваній легітимній меті, оскільки згідно правового висновку, сформованого в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2024 у справі №191/4364/21, поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме: для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників, як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.

При цьому, в оцінці правомірності відсторонення позивачки від роботи за встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції урахував правові висновки Верховного Суду, що держава зобов`язана вживати ефективних заходів, зокрема запроваджувати відповідне правове регулювання та відповідну адміністративну практику, з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України захворювання на COVID-19. Через поширення цієї хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності.

Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я найбільш міцно пов`язані.

Відповідно до частини першої статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя.

Згідно із частиною першою статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя.

З огляду на зазначені вимоги законодавства та з урахуванням особливостей роботи ОСОБА_1 як диспетчера поїзний дільниці II групи оперативно- розпорядчого відділу Київ району 1 регіонального центру управління рухом АТ "Укрзалізниця", що зумовлюють службову необхідність у постійному контактуванні з іншими працівниками підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяє його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема, дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачці не міг (протилежного позивачка під час розгляду справи не довела), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що АТ «Укрзалізниця» правомірно було змушене ухвалити рішення про відсторонення позивачки від роботи.

Зважаючи на те, що за позивачкою на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновлюється одразу після усунення нею причин, що зумовили її відсторонення від роботи, та після її допуску до роботи (виконання робіт), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність порушення права позивачки на працю, передбаченого у статті 43 Конституції України, та на позбавлення заробітку.

Крім того, щодо доводів апеляційної скарги про позбавлення позивачки на час відсторонення заробітку, то вони не можуть бути підставою для скасування рішення, з урахуванням всіх вищенаведених обставин та положень закону. Більш того, заробітна плата не виплачувалася два місяці, після чого з 23.03.2022 ОСОБА_1 допущено до роботи і відповідно розпочалося табелювання позивачки на підприємстві та нарахування заробітної плати.

Також слід враховувати і ту обставину, що посилаючись на позбавлення заробітку, з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернулася в липні 2023 року, тобто більш ніж через півтора роки з видачі наказу про відсторонення її від роботи.

З урахуванням наведеного в цілому, колегія суддів вважає, що принцип пропорційності втручання у право позивача на повагу до його приватного життя не було порушено в результаті відсторонення його від роботи у зв`язку з не проходженням обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 (ухилення від щеплення) на час до моменту, коли буде усунуто причини такого відсторонення. За обставинами справи, що переглядається, загроза створення небезпеки оточуючим діями позивача (його бездіяльністю) переважає над метою обмеження втручання у право на повагу до його приватного життя, яке, як вказує позивач, полягає у конфіденційності та таємниці про стан здоров'я.

Отже, у цій справі позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення позивача від роботи становило непропорційне втручання у його приватне життя.

Таким чином, оскільки відсторонення ОСОБА_1 від роботи відбулося в межах та в порядку, визначеному діючим законодавством, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування наказу про відсторонення, то й суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні похідних позовних вимог про середнього заробітку за час відсторонення та відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а фактично зводяться лише до власної оцінки позивачкою письмових доказів у справі, а також є власним тлумаченням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська