Провадження № 2/752/101/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 січня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Ахмеяна Б.А.,

розглянувши у місті Києві в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Київської міської ради, приватної фірми «Приватна фірма «ЧВМ» про визнання договору недійсним,-

встановив:

24.07.2018 року на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Києва справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Київської міської ради, ПП «Приватна фірма «ЧВМ» про визнання договору недійсним надійшла до Голосіївського районного суду м. Києва, за підсудністю.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що вони є фізичними особами- підприємцями та здійснюють свою підприємницьку діяльність з реалізації продуктів харчування на торгівельному майданчику «Феофанівський», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 28 грудня 2018 року. З метою створення та належної правової реєстрації торгового майданчика, вони звернулися до Київської міської ради з клопотанням про передачу їм у приватну власність земельних ділянок в розмірі 0, 10 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У відповідях на вказані звернення їм було повідомлено, що вищезазначені земельні ділянки перебувають в оренді ПП «Приватна фірма «ЧВМ», яка також здійснює торговельну діяльність, а тому, їх питання щодо землі не було розглянуте по суті. Не погоджуючись з такими відповідями, позивачами 02 березня 2016 року були подані адміністративні позови, під час розгляду яких, представником ПП «Приватна фірма «ЧВМ» був наданий договір №1160 від 26 грудня 2015 року про поновлення договору оренди спірних земельних ділянок від 23 березня 2004 року, а саме до 26.12.2020 року. Позивачі вважають, що зазначений вище договір було укладено з порушенням норм чинного законодавства, а саме ст.ст. 31, 33, 34 ЗУ «Про оренду землі», ст. 118 Земельного Кодексу України, ст.ст. 203, 215-216 ЦК України. З огляду на зазначене просили визнати недійсним договір № 1160 від 26.12.2015 року про поновлення договору оренди земельних ділянок від 23.03.2004 року, укладеного між КМР та ПП «Приватна фірма «ЧВМ».

03.09.2018 року ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

19.11.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача ПП «Приватна фірма «ЧВМ», відповідно до змісту якого зазначає, що у позивачів відсутнє право на звернення до суду з заявленими позовними вимогами, оскільки спірний договір про поновлення договору оренди земельних ділянок укладений між відповідачами не порушує права позивачів.

26.11.2018 року до суду надійшов відзив від відповідача Київської міської ради, за даними якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що позивачами не зазначено, які конкретно цивільні права та охоронювані законом інтереси порушені спірним договором оренди земельної ділянки та діями відповідачів, а тому позивачі не є заінтересованими особами, які мають право на оскарження договору про поновлення договору оренди. Зазначав, що оспорюваний договір про поновлення договору оренди земельної ділянки відповідає чинному законодавству та є правомірним правочином.

В судовому засіданні позивачі відсутні, їх представник - адвокат Шевченко Т.М. подав клопотання про здійснення розгляду справи за відсутності позивачів та їх представника.

Представник відповідача Київської міської ради звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ПП «Приватна фірма «ЧВМ» у судовому засіданні відсутній, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Згідно зі ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодксом, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України Київській міській раді надано широкі повноваження в галузі земельних відносин, зокрема їй належить право за пунктом «а» - розпорядження землями територіальної громади м. Києва, за пунктом «б» - передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до Земельного кодексу України, за пунктом «в» - надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до Земельного кодексу України.

На підставі пункту «м» ст. 9 Земельного кодексу України, крім перелічених у попередніх пунктах повноважень, Київська міська рада має повноваження вирішувати інші питання у галузі земельних відносин відповідно до Закону.

Згідно з п.34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад, а за пунктом 2 статті 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» Київська міська рада має право визначати особливості землекористування.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Як передбачено ч.1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Тобто, відповідно до змісту цієї норми закону право власності або право користування земельною ділянкою із земель державної або комунальної власності виникає лише за наявності рішення зазначених органів і тільки в межах, вказаних в цих рішеннях, адже вказані повноваження на території м.Києва є виключною компетенцією Київської міської ради.

Судом встановлено, що 09 березня 2004 року між ПП «Приватна фірма «ЧВМ» та Київською міською радою укладено договір оренди земельних ділянок на 5 років, місце розташування яких - АДРЕСА_1 ; цільове призначення - для будівництва та обслуговування торговельного майданчика «Феофанівський».

Рішенням Київської міської ради від 23.04.2009 року Про поновлення договору оренди земельних ділянок приватній фірмі «ЧВМ» для будівництва та обслуговування торговельного майданчика «Феофанівський» на АДРЕСА_1 поновлено на 5 років з 24.03.2009 договір оренди земельних ділянок від 23.03.2004 року укладений між ПП «Приватна фірма «ЧВМ» та Київською міською радою ( а.с. 20).

26.12.2015 року між ПП «Приватна фірма «ЧВМ» та Київською міською радою укладено договір про поновлення договору оренди земельних ділянок, укладений між останніми строком на 5 років ( а.с.9).

Крім того, встановлено, що за дорученням Київської міської ради Департамент земельних ресурсів від 05.02.2016 року надав відповідь адресовану ОСОБА_1 на її заяву щодо надання у приватну власність земельної ділянки орієнтовною площею 0, 10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . Відповідно до якої ОСОБА_1 повідомлено про те, що рішенням Київської міської ради від 27.11.2003 року № 230/1104 від 23.04.2009 № 345/1401 та висновком постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування від 28.07.2015 року № 057/13619 земельні ділянки надані приватній фірмі «ЧВМ» в оренду на 5 років для будівництва та обслуговування торговельного майданчика « Феофанівський » на АДРЕСА_1 . Цією ж відповіддю повідомлено, що набуття права на землю у місті Києві регулюється Земельним кодексом України відповідно до п.6 ст. 118 ЗК України заінтересована особа, яка має намір одержати земельну ділянку в користування або у власність, звертається безпосередньо до Київської міської ради з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Крім того зазначено, що до клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки , погодження землекористувача ( у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). З огляду на зазначене Департамент земельних ресурсів повідомив ОСОБА_1 , що на теперішній час, порушене останньою у зверненні питання не може бути розглянуте по суті. ( а.с. 17).

Аналогічні відповіді від Департаменту земельних ресурсів від 05.02.2016 року щодо надання у приватну власність земельної ділянки орієнтовною площею 0, 10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 отримали позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( а.с. 18-19).

Звертаючись до суду з позовними вимогами позивачі, як на підставу для звернення до суду з позовом зазначили, що клопотання адресовані Київській міській раді про передачу їм у приватну власність земельних ділянок АДРЕСА_1 , на їх думку, не були розглянуті по суті через те, що зазначена земельна ділянка перебуває в оренді приватної фірми «ЧВМ» на підставі договору № 1160 від 226.12.2015 року про поновлення договору оренди земельних ділянок від 23.03.2004 року, який за їх твердженням укладений з порушенням норм чинного законодавства.

З огляду на що, звернулися до суду за захистом своїх прав, що полягають у дотриманні органами місцевого самоврядування Законів України при здійсненні своїх повноважень.

Так, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 15 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

При цьому, положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи з предмету спору та суб`єктного складу сторін, позивачі не є стороною оспорюваного ними правочину, у зв`язку з чим єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення їх прав і законних інтересів даним договором.

При цьому, згідно роз`яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, у відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачами не доведено, а судом не встановлено, чим саме укладення оспорюваного Договору порушує права чи інтереси ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , адже будь-яких доказів, які б підтверджували, що земельні ділянки на АДРЕСА_1 , які є об`єктом вказаного оспорюваного договору, належать позивачам чи вони мають інше право на неї, матеріали справи не містить.

В свою чергу, слід зазначити, що Верховний Суд України в постанові від 11.05.2016 року по справі за № 6-806це16 зазначив, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Отже, з урахуванням зазначеного вище, враховуючи відсутність у позивачів порушених цивільних прав чи обов`язків у зв`язку з укладенням спірного договору, який не породжує для них права на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом, адже права позивачів в даному випадку не порушені, а отже не підлягають судовому захисту.

Натомість, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 14-16, 203, 215 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-285, 352, 354 ЦПК України, суд , -

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Київської міської ради, приватної фірми «Приватна фірма «ЧВМ» про визнання договору недійсним, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя К.Г. Плахотнюк