Справа № 643/3375/24
Провадження № 2/643/2262/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Паньшиної О.С.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про стягнення безпідставно отриманих коштів

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач) про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 298 000, 00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 30.01.2024 року перерахував на банківський рахунок відповідача суму коштів у розмірі 100 000, 00 грн. Жодних договорів між позивачем та відповідачем на вказану суму не існувало, не укладалося та жодних грошових зобов`язань у позивача перед відповідачем не має. ОСОБА_3 не отримувала від ОСОБА_4 товар та/або послуги на вказану суму грошових коштів. Таким чином, ОСОБА_4 безпідставно заволодів майном ОСОБА_3 , яким є грошові кошти у розмірі 100 000, 00 грн. Крім того, 03.02.2024 року ОСОБА_3 перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_4 суму коштів у розмірі 50 000, 00 грн. Жодних договорів між позивачем та відповідачем на вказану суму не існувало, не укладалося та жодних грошових зобов`язань у позивача перед відповідачем не має. ОСОБА_3 не отримувала від ОСОБА_4 товар та/або послуги на вказану суму грошових коштів. Таким чином, ОСОБА_4 безпідставно заволодів майном ОСОБА_3 , яким є грошові кошти у розмірі 50 000, 00 грн. 06.02.2024 року ОСОБА_3 перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_4 суму коштів у розмірі 48 000, 00 грн. Жодних договорів між позивачем та відповідачем на вказану суму не існувало, не укладалося та жодних грошових зобов`язань у позивача перед відповідачем не має. ОСОБА_3 не отримувала від ОСОБА_4 товар та/або послуги на вказану суму грошових коштів. Таким чином, ОСОБА_4 безпідставно заволодів майном ОСОБА_3 , яким є грошові кошти у розмірі 48 000, 00 грн. 10.02.2024 року ОСОБА_3 перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_4 суму коштів у розмірі 100 000, 00 грн. Жодних договорів між позивачем та відповідачем на вказану суму не існувало, не укладалося та жодних грошових зобов`язань у позивача перед відповідачем не має. ОСОБА_3 не отримувала від ОСОБА_4 товар та/або послуги на вказану суму грошових коштів. Таким чином, ОСОБА_4 безпідставно заволодів майном ОСОБА_3 , яким є грошові кошти у розмірі 100 000, 00 грн. 22.03.2024 року ОСОБА_3 направила до ОСОБА_4 , вимогу про повернення даних грошових коштів. Вказана вимога проігнорована відповідачем, у зв`язку з чим грошові кошти не повернуті позивачу. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою від 11.04.2024 року Московський районний суд м. Харкова вищезазначену позовну заяву залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків.

24.04.2024 року на виконання вимог вищезазначеної ухвали позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків.

Ухвалою від 26.04.2024 року суд відкрив провадження у справі № 643/3375/24, вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначив на 27.05.2024 року.

27.05.2024 року розгляд справи відкладено на 15.07.2024, у зв`язку з перебуванням судді Новіченко Н.В. на навчанні.

13.06.2024 року представником відповідача ОСОБА_2 подано клопотання про участь у всіх судових засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, а також відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого просить суд відмовити у задоволенні позову. ОСОБА_4 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якого є виробництво нетканих текстильних матеріалів і виробів із них, крім одягу. У період здійснення підприємницької діяльності між сторонами укладалися правочини, однак у зв`язку з виникненням у позивача поточної заборгованості ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання передавати відповідачу грошові кошти для закриття поточних боргів. Протягом лютого 2024 року позивач регулярно перераховувала заборгованість на користь ОСОБА_4 , але на початку квітня зажадала повернення сплачених коштів. Сторона позивача зазначає про помилкове перерахування грошових коштів ОСОБА_4 , як наслідок, безпідставне набуття ним майна, яке належить позивачу, у той час як сторона відповідача вказує, що ці кошти сплачувались відповідачу на виконання власноручно написаної розписки. Представник відповідача також зазначає, що матеріали справи містять відомості про існування господарських відносин між сторонами та відсутні будь-які відомості про помилковість введення невірних реквізитів.

Ухвалою від 14.06.2024 року Московський районний суд м. Харкова задовольнив клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про участь у всіх судових засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 15.07.2024 року Московський районний суд м. Харкова відклав судове засідання на 19.08.2024 року, явку позивача у судове засідання визнав обов`язковою.

19.08.2024 року представником позивача адвокатом Романченко О.М. подано клопотання про відкладення судового засідання.

19.08.2024 року судове засідання відкладено на 09.09.2024 року, у зв`язку з клопотання представника позивача.

07.09.2024 року представником позивачаподано додаткові пояснення, відповідно до змісту яких, представник позивача вважає, що відзив відповідача є безпідставним, необґрунтованим та таким, що містить завідомо неправдиву інформацію з метою введення суду в оману для уникнення цивільної відповідальності у формі повернення безпідставно отриманих грошей. У даній справі фізична особа ОСОБА_3 звернулася до суду загальної юрисдикції з позовом до фізичної особи ОСОБА_4 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виступають по даній справі як ФОП фізичні особі підприємці. Всі докази, долучені позивачем до позовної заяви, які містяться в матеріалах справи, мають відношення виключно до фізичної особи позивача, а не її ФОП. Позивач помилково перерахував кошти відповідачу зі свого банківського рахунку, як фізичної особи, а не ФОП на банківський рахунок відповідача ОСОБА_4 , як фізичної особи, а не ФОП. Всі докази долучені відповідачем до відзиву, які містяться в матеріалах справи мають відношення виключно до ФОП позивача та відповідача, а не їх як фізичних осіб. Представник позивача вважає, що дані докази відповідача не мають жодного відношення до даної справи та не відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. ОСОБА_3 не заперечувала та не заперечує, що між нею як ФОП та ОСОБА_4 як ФОП були господарські правовідносини. У зв`язку з цим ФОП ОСОБА_3 зі свого банківського рахунку ФОП оплатила на банківський рахунок ФОП на користь ФОП ОСОБА_4 грошові кошти згідно видаткової накладної № 19 від 22.01.2024 року на загальну суму 90 000 грн. ФОП ОСОБА_3 не просила суд та не просить суд стягнути дані кошти сплачена ФОП на користь ФОП на підставі видаткової накладної. Таким чином, відповідач умисно приховав від суду факт оплати даної накладної з метою введення суд в оману та заволодіння коштами шляхом їх неповернення позивачу. Відповідач не надав до суду жодного доказу, який би підтверджував наявність договору, укладеного з позивачем саме як фізичною особою, на виконання якого він отримав спірні кошти. Також відповідач не надав до суду жодного доказу, який би підтверджував факт відвантаження товару та/або надання послуги саме позивачу як фізичній особі, як підставу отримання зазначених грошових коштів. Крім того, відповідач не надав жодного доказу, на якому міститься підпис саме позивача як фізичної особи або є його законне волевиявлення на наявність договірних відносин з позивачем як підставу отримання зазначених грошових коштів. Разом з цим, відповідач не надав докази укладення договору саме з позивачем як фізичною особою, не надав докази поставки товару тощо саме позивачу не довів наявність правових підстав для отримання грошових коштів позивача та утримання їх у себе.

09.09.2024 року представником відповідачаподано заяву, відповідно до змісту якої зазначає, що свої пояснення представник позивача аргументував наявністю лише господарських відносин між сторонами, але в той же час, не спромігся пояснити: в який спосіб ОСОБА_3 дізналася банківські реквізити відповідача, на які чотири рази були перераховані грошові кошти; хто перераховував кошти, які надійшли на банківський рахунок ОСОБА_4 , безпосередньо позивач чи його довірена особа; яким чином перераховано кошти - самостійно через платіжну систему чи через касу банківської установи; коли саме ОСОБА_3 дізналася про перерахування помилково на банківський рахунок ОСОБА_4 грошових коштів; у чому полягає помилковість перерахування коштів (помилка в зазначенні отримувача коштів, реквізитів, сумі грошових коштів чи інших даних). Представник відповідача вважає, що поведінка позивача є суперечливою, а дії щодо повернення коштів недобросовісними, відтак у задоволенні позову слід відмовити.

У судовому засіданні 09.09.2024 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх.

Представник відповідача у судовому засіданні 09.09.2024 року просив позовні вимоги залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.01.2024 року відповідно до копії платіжної інструкції № Р24АD6691 позивач ОСОБА_3 здійснила платіж на рахунок відповідача ОСОБА_4 у сумі 100 000, 00 грн, вказавши в полі призначення платежу: «переказ власних коштів».

03.02.2024 року відповідно до копії платіжної інструкції № Р24А6762 позивач ОСОБА_3 здійснила платіж на рахунок відповідача ОСОБА_4 у сумі 50 000, 00 грн, вказавши в полі призначення платежу: «переказ власних коштів, за производство стульев».

06.02.2024 року відповідно до копії платіжної інструкції № Р24АD0920 позивач ОСОБА_3 здійснила платіж на рахунок відповідача ОСОБА_4 у сумі 48 000, 00 грн, вказавши в полі призначення платежу: «переказ власних коштів, за производство стульев».

10.02.2024 року відповідно до копії платіжної інструкції № Р24А2311177В48D0612 позивач ОСОБА_3 здійснила платіж на рахунок відповідача ОСОБА_4 у сумі 100 000, 00 грн, вказавши в полі призначення платежу: «переказ власних коштів, за производство стульев заказ».

Відповідно до копії вимоги від 01.03.2024року, ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_4 з вимогою про повернення ОСОБА_3 безпідставно отриманих грошових коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_3 у сумі на загальну суму 298 000, 00 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 17.04.2024 року (справа № 127/12240/22).

У вказаній справі, ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_4 кошти, знаючи, що між нею та відповідачем як фізичними особами відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме чотири рази, різними сумами. У призначенні платежу позивач зазначив, що призначенням платежу є переказ власних коштів «за производство стульев». Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте позивач здійснював платежі, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується витрат відповідача на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 246 ЦПК визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

У резолютивній частині рішення суду вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат (пункт 5 частини 7 статті 265 ЦПК).

За таких обставин, оскільки представник відповідача відповідно до вимог частини 8 статті 141 ЦПК зробив заяву про те, що докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про витрати позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 12, 13, 76, 264, 265 ЦПК суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

2. Відповідно до статті 246, пункту 5 частини 7 статті 265 ЦПК призначити судове засідання для вирішення питання про витрати на професійну правничу допомогу на 27.09.2024 року о 13:00 год. Засідання відбудеться у приміщенні Московського районного суду м. Харкова за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 38-Є, каб. № 48.

3. Зобов`язати ОСОБА_4 протягом п`яти днів після ухвалення рішення надати суду докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, заявлених до стягнення.

4. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Позивач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

6. Відповідач: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено 16.09.2024 року.

Суддя Н.В. Новіченко