Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

за участю секретаря - Кавун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суду з позовом та просить суд стягнути із відповідача інфляційні втрати у розмірі 30 449,45 грн. та 3 % річних у розмірі 7 056,89 грн. за невиконання заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2016.

Позовні вимоги мотивує тим, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 07.07.2001 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.04.2007 у справі № 2-857.

Вказує, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24.04.2008 у справі № 2-929/2008 було стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 750 грн. на місяць. На виконання цього рішення було видано виконавчий лист.

Зазначає, що 07.05.2008 Відділом ДВС Васильківського міськрайонного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2-929 від 25.04.2008.

Разом з тим, відповідач рішення суду не виконував та аліменти не сплачував, жодної участі у вихованні та матеріальному утримані дитини не брав.

Посилається, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2016 було задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та стягнуто з останнього заборгованість по несплаті аліментів у розмірі 63 879,03 грн., неустойку у розмірі 15052,05 грн. та судові витрати у розмірі 789,31 грн.

При цьому, це рішення відповідач також не було виконано та загальний розмір заборгованості складає 79 720,39 грн.

Тому, позивач вважає, що відповідачем належним чином не виконується грошове зобов`язання, а саме: не сплачується сума заборгованості стягнута заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2016, а тому щодо відповідача може бути застосована відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України.

13.09.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18.06.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Оскільки відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що є тимчасово окупованою територією України, тому він про відкриття провадження у справі та призначення її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Таким чином, суд вважає, що повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі та призначення її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України є належним.

У встановлений судом строк відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 07.07.2001 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.04.2007 у справі № 2-857.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24.04.2008 у справі № 2-929/2008 було стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 750 грн. на місяць. На виконання цього рішення було видано виконавчий лист.

Разом із тим, відповідач рішення суду не виконував та аліменти не сплачував, жодної участі у вихованні та матеріальному утримані дитини не брав.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2016 було задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та стягнуто з останнього заборгованість по несплаті аліментів у розмірі 63 879,03 грн., неустойку у розмірі 15052,05 грн. та судові витрати у розмірі 789,31 грн.

26.05.2017 постановою Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Херсонській області відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2016.

При цьому, ОСОБА_2 заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2016 виконано не було та згідно з довідкою Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Херсонській області заборгованість по виконавчому провадженню складає 79 720,39 грн.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект).

Відповідно до ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку, тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Отже, приписи ст.625ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Постановою ВС від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У цій справі на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, стягнутої заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2016 за весь час прострочення.

Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році).

Згідно розрахунку наданого позивачем, перевіреного судом, загальний розмір збитків від інфляції за період невиконання рішення суду складає 30 449,45 грн., а 3 % складає 7 056,89 грн. Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок, який є логічним та узгоджується між собою і визначає межі позовних вимог.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, враховуючи прострочення сплати коштів на виконання рішення суду з боку відповідача, відсутності будь-яких заперечень щодо позовних вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Таким чином, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 30 449,45 грн. та 3 % річних у розмірі 7 056,89 грн. за невиконання заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2016, як такі, що узгоджується з дослідженими матеріалами справи та вимогами закону.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 610, 625 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 89, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 274, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ) інфляційні втрати у розмірі 30 449,45 грн., 3 % річних у розмірі 7 056,89 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 16.09.2024.

Суддя О.М. Букіна