ПОСТАНОВА

Іменем України

11 вересня 2024 року м. Кропивницький

справа № 391/195/22

провадження № 22-ц/4809/1163/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Письменного О. А., Чельник О. І.,

за участі секретаря - Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 08 травня 2024 року у складі судді Козюменської В. В. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В травні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17.01.2013 у розмірі 32 449 грн 89 коп станом на 07.02.2022, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредита у розмірі 26 188 грн 96 коп та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 6 260 грн 93 коп, а також судові витрати в розмірі 2 481 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 17.01.2013.

Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві.

Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок, надано кредитну картку та встановлено початковий кредитний ліміт, розмір якого у подальшому збільшився до 27 000 грн, що свідчить про те, що банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі.

Проте, в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим, станом на 07.02.2022 має заборгованість у розмірі 32 449 грн 89 коп, з яких:

-26 188 грн 96 коп - заборгованість за тілом кредита;

в т. ч.: 0,00 - заборгованість за поточним тілом кредита;

32 889 грн 72 коп - заборгованість за простроченим тілом кредита;

- 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками;

- 6 260 грн 93 коп - заборгованість за простроченими відсотками;

- 0,00 грн 0 заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625;

- 0,00 грн - нарахована пеня;

- 0,00 грн - нараховано комісії.

Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором, що порушує законні права та інтереси АТ КБ «ПриватБанк», а тому позивач звернувся до суду з позовом.

Короткий зміст зустрічної позовної заяви

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просила:

-зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним задовольнити;

-застосувати двосторонню реституцію та повернути зайво сплачені кошти у розмірі 122 108 грн 18 коп;

-стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь моральну шкоду за порушення законодавства про захист персональних даних в розмірі 32 449 грн 89 коп;

-зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» повернути всі оригінали кредитного договору, а саме: всі оригінали анкет-заяв (цінні папери, які було створено позивачем в процесі обміну на сурогатні банкноти НБУ).

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що анкета-заява від 17.01.2013 є не належним доказом укладення кредитного договору та не містить істотних умов договору: строку, процентної ставки, тощо.

Матеріали справи не містять доказів надання ОСОБА_1 коштів у кредит.

АТ КБ «ПриватБанк» не має ліцензії на кредитування громадян, фізичних та юридичних осіб під проценти.

На сайті банку за посиланням www.privatbank.ua кредитний договір викладено після 01.12.2013.

Позивач не ознайомив відповідача з Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна та з Умовами та правилами надання послуг в ПриватБанку, що свідчить про неможливість банку надати підтвердження, які ж конкретно умови банк запропонував клієнту при підписанні заяви.

АТ КБ «ПриватБанк» було порушено ряд норм ЗУ «Захист прав споживачів», оскільки він не вправі змінювати умови кредитного договору в односторонньому порядку.

Банк не має права надавати до суду персональні дані відповідача, а матеріали справи не містять дозволу ОСОБА_1 на обробку, зберігання та передачу третім особам її персональних даних.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 08 травня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.01.2013 в сумі 26 188,96 грн (заборгованість за тілом кредиту) станом на 07.02.2022.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 2 002,31 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку процентна ставка не зазначена та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці документи розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

На підставі викладеного, враховуючи встановлені судом обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що стягненню підлягає заборгованість за тілом кредиту, а вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено, досягнення домовленості у кредитному договорі від 17.01.2013 щодо розміру і порядку нарахування процентів.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів того, що умови договору є несправедливими, а спірний договір був укладений за участю і згодою позичальника, відповідно не порушує принципів договірних зобов`язань.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 08 травня 2024 року та ухвалити нове, яким визнати кредитний договір № б/н від 17.01.2013 недійсним, застосувати двосторонню реституцію та зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 зайво сплачені кошти у розмірі 122 108 грн 18 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, є таким, що порушує принципи справедливості, добросовісності та розумності, а судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Суд першої інстанції застосував недійсність оспорюваного кредитного договору в частині відсотків, але сам кредитний договір визнав дійсним в мотивувальній частині, як наслідок, висновки суду протирічать самі собі, правовим висновкам Верховного Суду.

Встановлення вимоги в кредитному договорі щодо сплати клієнтом непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливим та суперечить ЗУ «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Наконечна А. В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в апеляційній скарзі просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки, відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 17.01.2013 між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було підписано анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Згідно довідки про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 , змінювався кредитний ліміт коштів з 13.09.2013 по 30.10.2020 з 3 100 грн до 25 860 грн.

Відповідно до довідки ОСОБА_1 за кредитним договором було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 дата відкриття - 13.09.2013; № НОМЕР_2 дата відкриття - 10.08.2015; № НОМЕР_3 дата відкриття - 12.10.2015; № НОМЕР_4 від 03.08.2017; № НОМЕР_5 від 05.07.2019.

Згідно з доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості за договором про надання банківських послуг, станом на 07.02.2022 у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 32 449,89 гривень, з яких: 26 188,96 грн - заборгованість за тілом кредиту; 6 260,93 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

З виписки за договором б/н за період 13.09.2013-09.02.2022, вбачається, що ОСОБА_1 в вказаний період користувалася кредитним коштами на власні цілі.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободгарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК Україниможна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17.01.2013 у розмірі 32 449 грн 89 коп станом на 07.02.2022, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 26 188 грн 96 коп та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 6 260 грн 96 коп (а. с. 1-9).

На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивачем було надано до суду першої інстанції письмові докази, зокрема:

1) анкету-заяву ОСОБА_1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 17.01.2013 (том 1 а. с. 23);

2) Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (том 1 а. с. 24);

3) Умови та правила надання банківських послуг (том 1 а. с. 25-49);

4) розрахунки заборгованості за договором № б/н від 17.01.2013, укладеного між банком та ОСОБА_1 , станом на 31.12.2015, 30.06.2019 та 07.02.2024 (том 1, а. с. 10-19);

5) довідку про надані банком ОСОБА_3 кредитні картки (том 1 а. с. 22);

6) довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (том 1 а. с. 20-21);

7) виписку за договором № б/н за період 13.09.2013-09.02.2022 на ім`я ОСОБА_1 (том 1 а. с. 59-67).

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками, позивач посилався на анкету-заяву, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг, до яких приєдналась відповідач, підписавши анкету-заяву.

Разом з тим, в анкеті-заяві № б/н від 17.01.2013 відсутня процентна ставка за користування кредитом.

Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, копії додатків, а саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг, що долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, підписів відповідача не містять, що свідчить про недоведеність факту ознайомлення відповідача саме з цими Тарифами і Умовами та правилами надання банківських послуг.

Тобто, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та витяг з Умов та правил налання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказаний документ станом на 17 січня 2013 року містив умови, зокрема й щодо сплати відсотків.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Разом з тим, з наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_1 висловила однозначне бажання скористатися запропонованими позивачем банківськими послугами, що слідує з підписаної нею анкети-заяви від 17.01.2013.

Факт отримання відповідачем коштів в АТ КБ «ПриватБанк» не заперечується ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

Крім того, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що надана позивачем виписка по рахунку відповідає вимогам вимогам первинного документу, а тому є належним та допустимим доказом.

З виписки по рахунку, наданої позивачем, вбачається, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користувалась карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору.

З аналізу наданої позивачем виписки по рахунку відповідача за період з 17.01.2013 по 09.02.2022, вбачається, що відповідач дійсно отримувала кредитні кошти в АТ КБ «ПриватБанк», користувалась ними та здійснювала їх погашення.

Зокрема, за вказаний період ОСОБА_1 витрачено кошти в сумі 95 348 грн 01 коп, а повернуто кошти в розмірі 132 139 грн 05 коп, що з урахуванням того, що сторонами не було погоджено відсоткову ставку, комісію, штраф та пеню, які безпідставно стягувались за вказаний період, свідчить про відсутність заборгованості відповідача перед банком, а навпаки наявна переплата в розмірі 36 791 грн 04 коп.

З огляду на те, що відповідачем було понвістю повернуто, надані АТ КБ «ПриватБанк» кошти, а відсоткова ставка між сторонами не була погоджена, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17.01.2013 у розмірі 32 449 грн 89 коп, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Щодо позвоних вимог про визнання кредитного договору недійсним

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вищевказане правове обґрунтування вказує на те, що судам під час розгляду подібних правовідносин необхідно надавати оцінку відповідності порядку укладання такого договору вимогам закону, встановлювати на підставі належних та допустимих доказів факт надання згоди однієї сторони на прийняття умов іншої стосовно надання запропонованих останньою банківських послуг, факт належного ознайомлення сторони договору, яка приєднується до його умов, з власне умовами договору про приєднання, а також факт погодження всіх істотних умов договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Таким чином, вирішуючи питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним, судам слід встановлювати, чи було сторонами досягнуто згоди, зокрема, стосовно предмета договору, обсягу прав та обов`язків за договором.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 366/3214/19 (провадження № 61-16749св21).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», в результаті чого їй був відкритий картковий рахунок та видана картка, яку вона перевипускала у зв`язку із закінченням строку її дії (том 1 а. с. 20-23).

Судом не встановлено обставин на спростування факту підписання саме позивачем вказаного документу.

З наданої позивачем виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що остання користувалась кредитною карткою та кредитними коштами, а також здійснювала погашення боргу (том 1 а. с. 59-67)

Під час укладення кредитного договору відповідач не заявляла додаткових вимог або заперечень щодо його умов, не зверталася до банку за додатковими роз`ясненнями, після укладення кредитного договору тривалий час виконувала його умови.

З наведеного вбачається, що під час укладення оспорюваного договору, між ОСОБА_1 та позивачем було досягнуто згоди щодо умов договору, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним та застосування двосторонньої реституції, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції застосував недійсність оспорюваного кредитного договору в частині відсотків, але сам кредитний договір визнав дійсним в мотивувальній частині, суд не бере до уваги, з огляду на те, що суд в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення відсотків за користування кредитом, а не про недійсність договору у відповідній частині, що не є тотожним.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що встановлення вимоги в кредитному договорі щодо сплати клієнтом непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливим та суперечить ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки судом не встановлено, що між сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди про умову щодо сплати зазначеної компенсації.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, не надав належну оцінку наданим позивачем доказам, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції у відповідній частині з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

В частині вирішення вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визначення кредитного договору недійсним, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив у вказаній частині законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 08 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 26 188 грн 96 коп скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог.

В іншій частині рішення суду ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову в задоволенні вказаних вимог, рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, а з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3 003 грн 47 коп (26 188,96*2 481/32 449,89*150 %) судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 362, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 08 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 26188 грн 96 коп скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні зазначених позовних вимог.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) 3 003 (три тисячі три) грн 47 коп судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13.09.2024.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. А. Письменний

О. І. Чельник