КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/7135/23 Головуючий у суді І інстанції Журавський В.В.
Провадження № 22-ц/824/8428/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , яка за життя склала заповіт, посвідчений 23 липня 2016 року секретарем Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 32, яким все своє майно розподілила між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

За змістом пункту 3 заповіту ОСОБА_6 заповіла позивачці земельну частку (пай) розміром 1,60 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належала останній на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0200564, виданого 14 липня 1997 року.

Позивачка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 шляхом звернення 23 жовтня 2018 року до нотаріальної контори з відповідною заявою.

Незважаючи на це, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну частку (пай), оскільки зміст заповіту є незрозумілим, а саме ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_1 земельну частку (пай) площею 1,60 в умовних кадастрових гектарах в с. Головурів Бориспільського району Київської області, у той же час на підставі рішення Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області № 770-27-УІІ від 20 червня 2018 року за спадкодавицею було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,8300 га з кадастровим номером :01:008:0108 та з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області, тобто на день складання заповіту спадкодавиця не мала у власності земельної ділянки.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 0,8300 га з кадастровим номером :01:008:0108 та з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Костіна К.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_6 призначила своїми спадкоємцями кілька фізичних осіб та охопила права та обов`язки, які їй належали на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть їй належати у майбутньому.

Після складання заповіту ОСОБА_6 скористалась своїм правом на винесення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), було розроблено технічну документацію і на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0200564 від 14 липня 1997 рокузареєструвала земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:0108 та з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Таким чином, спадкодавицявзамін сертифікату на право на земельну частку (пай) зареєструвала 20 червня 2018 року земельну ділянку площею 0,8300 га з кадастровим номером :01:008:0108 та з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тобто ця земельна ділянка була сформована на підставі сертифікату серії КВ № 0200564 від 14 липня 1997 року.

Позивачка наголошує на тому, що на момент складання заповіту норми Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» вже діяли та загальновідомим був порядок реалізації права на земельну ділянку, шляхом виділення в натурі власниками земельних часток (паїв).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях в справах «Малахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1998 року, «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28 жовтня 1995 року, «Пайн Белі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, але й «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування/законні сподівання» особи.

Отже, ОСОБА_6 проявила волю та заповіла ОСОБА_1 умовні кадастрові гектари (пай), які в майбутньому мали стати конкретною земельною ділянкою з відповідним кадастровим номером, що відповідає вимогам статті 1236 ЦК України.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися і своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно із заповітом від 23 липня 2016 року на випадок своєї смерті вчинила особисте розпорядження, відповідно до якого заповіла ОСОБА_1 земельну частку (пай) площею 1,60 в умовних кадастрових гектарах в с. Головурів Бориспільського району Київської області, яка належала їй на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії КВ №0200564 від 14 липня 1997 року.

Водночас за час свого життя ОСОБА_6 взамін вказаного сертифіката на земельну частку (пай) зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,8300 га з кадастровим номером :01:008:0108 та з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Головурів Бориспільського району Київської області, що підтверджується рішенням Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області № 770-27-УІІ від 20 червня 2018 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 липня 2018 року, довідкою відділу № 2 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 28 лютого 2023 року, листом ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 14 березня 2023 року.

З копії спадкової справи № 392/2018, заведеної Бориспільською районною державною нотаріальною конторою щодо майна померлої ОСОБА_6 , вбачається, що протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_3 подали заяви про прийняття спадщини, що свідчить про те, що вони у встановленому порядку прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 .

Крім цього, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернувся також ОСОБА_5 , який є рідним братом спадкодавиці, тобто спадкоємцем другої черги за законом.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 633/02-31 від 01 червня 2023 року державним нотаріусом Другої бориспільської державної нотаріальної контори Вікулкіною Г.В. було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,8300 га з кадастровим номером :01:008:0108 та з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Вказана постанова обґрунтована тим, що заповіт складений так, що розпорядження заповідача викликає незрозумілості, а саме: ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_1 земельну частку (пай) розміром 1,60 в умовних кадастрових гектарах в с. Головурів Бориспільського району Київської області, в той час як згідно рішення Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області № 770-27-УІІ від 20 червня 2018 року ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,8300 га з кадастровим номером :01:008:0108 та з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Головурів на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після виділу земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) право спадкодавиці як співвласника колишнього ВАТ «Головурівське» на земельну частку (пай) припинилось і ОСОБА_6 набула право власності на земельну ділянку, щодо якої відкрита спадщина. Проте, будь-яких розпоряджень щодо цього об`єкту права власності (земельної ділянки) на час своєї смерті ОСОБА_6 на користь позивачки не зробила, тому підстави для визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на спірну земельну ділянку відсутні.

Однак колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних міркувань.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

За загальними положеннями про спадкування, встановленими ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини;право на спадкування мають особи, визначені в заповіті; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (статті 1216, 1218, 1220, 1222, 1223, 1270 ЦК України).

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 141/813/19 (провадження № 61-1070св22).

У частинах першій, другій, четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Аналіз статті 1256 ЦК України свідчить, що: тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді власне позовної вимоги про тлумачення змісту заповіту, так і, зокрема, при розгляді позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини; з урахуванням того, що зміст заповіту може містити розпорядження про призначення спадкоємця (спадкоємців) і/або визначення спадкового майна (спадщини), то і тлумачення змісту заповіту може здійснюватися щодо таких розпоряджень заповідача.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 474/454/18 (провадження № 61-17277св20).

Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень ЗК України громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 576/2742/18 (провадження № 61-10712св19) зазначено, що «у складеному заповіті ОСОБА_6 зазначено, що він заповідає земельний пай ОСОБА_1. Чинне земельне законодавство не містить чіткого визначення поняття земельна частка (пай). Разом з тим у сфері земельних відносин загальноприйнятим є використання поняття «земельний пай» не тільки як земельна ділянка, яка не виділена в натурі, а і як земельна ділянка, яка отримана в результаті розпаювання землі (виділення в натурі). Суди правильно встановили, що за життя ОСОБА_6 отримав лише один сертифікат на земельний пай в розмірі 3,69 га, цей сертифікат був замінений на два державні акти на земельні ділянки: один - на 2,36 га з цільовим призначенням земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, інший - на 0,5 га - для ведення особистого селянського господарства. Вказана обставина підтверджується листом відділу у Глухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 26 січня 2018 року (а. с. 13). На нинішній час, як і на час складення заповіту, загальновживаним є поняття земельного паю як земельної ділянки отриманої внаслідок розпаювання земель. ОСОБА_6 зазначив у заповіті, що заповідає земельний пай, оскільки вважав, що немає різниці між земельним паєм та власне земельними ділянками, на які він отримав державні акти на право власності на земельні ділянки, отримані внаслідок розпаювання землі. Тому висновки і апеляційного суду, і суду першої інстанції про те, що спадкодавець отримав сертифікат на один земельний пай, а позивач зазначає дві земельні ділянки з різним цільовим призначенням, не ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи. При розпаюванні земельних ділянок не передбачено жодних обмежень чи заборон обміну сертифіката на земельний пай на декілька земельних ділянок з різним цільовим призначенням. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки є очевидно та підтверджується обставинами, які встановлені судами, проте не враховані при ухваленні рішень, що ОСОБА_6 , заповідаючи своєму братові ОСОБА_1 земельний май, мав на увазі саме дві земельні ділянки площею 2,36 га (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та 0,56 га (для ведення особистого селянського господарства), які розташовані на території Студеноцької сільської ради Глухівського району Сумської області. Отже, відповідно до першого рівня тлумачення, зважаючи на загальноприйняте у сфері земельних правовідносин значення терміна «земельний пай» та встановлення судами, що внаслідок реалізації за життя свого права на земельну частку (пай) спадкодавець оформив право на дві земельні ділянки, можна дійти висновку, що спадкодавець розпорядився земельними ділянками на випадок своєї смерті, назвавши їх у заповіті як земельний пай. Такого ж висновку можна дійти, порівнюючи різні частини правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами спадкодавця, який він виразив при вчиненні правочину. Зі змісту заповіту вбачається, що спадкодавець чітко розділив спадкову масу та осіб, які спадкують за заповітом, що унеможливлює різне тлумачення, як помилково про це зазначили суди попередніх інстанцій. Так, заповідач визначив окремо, що земельні ділянки, отримані ним в результаті розпаювання, яким він дав найменування «земельний пай», переходять тільки його брату - ОСОБА_1 , а все інше майно, в тому числі житловий будинок - переходять трьом спадкоємцям: позивачу і відповідачам. Отже, у справі встановлено, що шляхом складення заповіту спадкодавець ОСОБА_6 реалізував свій намір заповісти дві земельні ділянки площею 2,36 га (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) та 0,56 га (для ведення особистого селянського господарства), які розташовані на території Студеноцької сільської ради Глухівського району Сумської області, саме позивачу ОСОБА_1. Тому є підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про тлумачення заповіту. Водночас суди попередніх інстанцій помилково виходили з того, що неточності у заповіті щодо найменування майна, яке передається у спадщину, за обставин цієї справи не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до статей 213, 1256 ЦК України, а вжитий у заповіті термін «земельний пай» не дає можливості ототожнити його з належними спадкодавцю земельними ділянками, які він отримав у власність внаслідок реалізації права на земельну частку (пай). У спірному випадку тлумачення заповіту шляхом вказівки на те, що воля заповідача була спрямована на передання позивачу земельного паю у вигляді відповідних земельних ділянок, не є спотворення волі заповідача, як про це зазначили суди».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спадкодавиця ОСОБА_6 у своєму заповіті від 23 липня 2016 року визначила чотирьох спадкоємців, між якими розподілила належне їй на час смерті майно.

Позивачці спадкодавиця заповіла земельну частку (пай) площею 1,60 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) в с. Головурів Бориспільського району Київської області, що належала останній на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0200564, виданого 14 липня 1997 року (пункт 3 заповіту).

Заповітом також передбачено, що все інше майно, крім зазначеного у цьому заповіті, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що за законом вона матиме право, ОСОБА_6 заповіла відповідачі ОСОБА_2 та позивачці ОСОБА_1 в рівних частках кожній (пункт 4 заповіту).

Після складення заповіту ОСОБА_6 , як власник сертифікату на право на земельну частку (пай), на підставі рішення Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області № 770-27-УІІ від 20 червня 2018 року стала власником земельної ділянки площею 0,8300 га з кадастровим номером :01:008:0108 та з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Зазначене підтверджується, зокрема витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 липня 2018 року і довідкою відділу № 2 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 28 лютого 2023 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Всі спадкоємці за заповітом прийняли спадщину у встановлений законом строк.

Проте 01 червня 2023 року державним нотаріусом Другої бориспільської державної нотаріальної контори відмовлено у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із тим, що їй не було заповідано земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:0108, а тому нотаріус вирішив, що відповідно до пункту 4 заповіту на вказану земельну ділянку можуть претендувати два спадкоємці за заповітом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Статтею 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з усталеною судовою практикою свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Вважаючи своє право на отримання у власність спірної земельної ділянки порушеним, ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 , яка, у випадку відмови позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, має право на її спадкування разом із ОСОБА_1 .

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції із клопотанням про розгляд справи за її відсутності, у якому, зокрема зазначила, що вона визнає позовні вимоги і те, щоб єдиним власником земельної ділянки площею 0,8300 га з кадастровим номером :01:008:0108 була ОСОБА_1 . Просила позов задовольнити.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, суд першої інстанції вищевказаним обставинам спірних правовідносин сторін належної оцінки не надав та дійшов безпідставного висновку, що позивачка не має права на спадкування спірної земельної ділянки на підставі пункту 3 заповіту.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Загальноприйнятим є використання поняття «земельний пай» не тільки як земельна ділянка, яка не виділена в натурі, а й як земельна ділянка, отримана в результаті розпаювання землі (виділення в натурі). У разі, якщо заповідач реалізував право на земельну частку (пай) та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, і за життя не склав нового заповіту чи не скористався правом на внесення змін до заповіту, то заповіт, у якому заповідач розпорядився правом на земельну частку (пай), не втрачає чинність на підставі частини четвертої статті 1236 ЦК України, а визначення спадкоємців на земельну ділянку має відбуватися згідно з цим заповітом

Місцевий суд не врахував необхідність тлумачити заповіт на користь волевиявлення спадкодавця у разі зміни документів, що посвідчують право на землю (земельну частку (пай), земельну ділянку), тому його висновок про те, що будь-яких розпоряджень щодо земельної ділянки площею 0,8300 га з кадастровим номером :01:008:0108 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на час своєї смерті ОСОБА_6 на користь позивачки не робила є помилковим.

За встановлених обставин даної справи немає різниці між земельним паєм та власне земельною ділянкою, на яку спадкодавиця згодом зареєструвала право власності, а отже спірна земельна ділянка є одним і тим самим спадковим майном, яке ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_1 .

Таким чином, помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом права власності на земельну ділянку площею 0,8300 га з кадастровим номером :01:008:0108 та з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 16 лютого 2022 року у справі № 136/1124/19 (провадження № 61-1556св21).

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2024 року у даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 0,8300 га з кадастровим номером :01:008:0108 та з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в селі Головурів на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 вересня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній