Постанова

Іменем України

10 вересня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/14012/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 05 червня 2024 року про забезпечення позову

у складі судді Волчко А. Я.

у цивільній справі №369/9033/24 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Державного реєстратора прав на нерухоме майно Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області Борсука Івана Яковича

про визнання права власності на житловий будинок, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації

У С Т А Н О В И В:

В травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про захист права власності, в якому просила:

визнати за нею право власності на житловий будинок садибного типу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та витребувати з незаконного володіння відповідачів на її користь даний житловий будинок;

скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка проведена 14 березня 2024 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно Борсуком І. Я. Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав №72078062 від 15 березня 2024 року.

Разом з позовною заявою ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний житловий будинок.

Заяву мотивувала тим, що між нею та відповідачами існує спір щодо житлового будинку садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки цей будинок вона збудувала за власні кошти, тоді як відповідачі здійснили державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок та незаконно заволоділи ним. Відповідачі як власники спірного будинку та земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, можуть відчужити його третім особам, що призведе до утруднення або зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено у повному обсязі та накладено арешт на житловий будинок садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення при вирішення питання про забезпечення позову.

Вказував, що суд першої інстанції не перевірив чи дійсно між сторонами виник спір і чим це підтверджується, а також хто являється дійсним власником будинку та земельної ділянки, на якій цей будинок розташований.

Судом першої інстанції не наведено обґрунтувань існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Судом необґрунтовано невжиття заходів зустрічного забезпечення та не взято до уваги преюдиційні обставини у даній справі.

Вважав, що шляхом постановлення оскаржуваної ухвали суд фактично вирішив спір по суті, що суперечить ч. 10 ст. 150 ЦПК України.

Також в обґрунтування апеляційної скарги зазначив обставини набуття ним права власності на земельну ділянку, а саме те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.12.2022 у справі №369/2750/21, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.07.2023 та постановою Верховного Суду від 22.05.2024 , задоволено його позов та витребувано від ОСОБА_2 земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За наведених обставин просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка подала відзив, в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просила скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції просила залишити без змін.

Представник позивачки - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Відповідач - ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився.

Відповідач - ОСОБА_3 , повідомлений про день, час та місце розгляду справи, відповідно до вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Відповідач - державний реєстратор прав на нерухоме майно Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області Борсук І. Я. , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки, перевірила доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За приписами ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Верховний Суд в постанові від 19.11.2020 у справі №334/6521/19 навів наступний правовий висновок.

Забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вона за власні кошти побудувала спірний будинок, право власності на який незаконно зареєстровано за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом про захист права власності на цей будинок, а саме просить визнати за нею право власності на цей житловий будинок, витребувати його з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , скасувати державну реєстрацію права власності на будинок за відповідачами.

В позовній заяві ОСОБА_2 також посилалася на те, що між сторонами існував спір щодо земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року залишено без змін, у справі №369/2750/21 позов ОСОБА_1 задоволено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Визнано недійсною Довіреність від 19.08.2020. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.08.2020 та скасовано Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53757490 від 26.08.2020 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Т.В. про реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :10:004:0018 за ОСОБА_2 .

Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :10:004:0018.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2024 року судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі №369/2750/21 скасовані в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора і ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. В частині позовних вимог про витребування земельної ділянки рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Згідно договору купівлі-продажу від 20 листопада 2023 року, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_3 (відповідач 2 у справі) купив частку у праві власності на земельну ділянку кадастровий номер :10:004:0018, площею 0,1320 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

13 березня 2024 року відповідачі зареєстрували право власності на закінчений будівництвом житловий будинок садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності, по частки на кожного.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що спірний будинок будувала вона за власні кошти, на її ім'я 18.05.2021 видано технічний паспорт, але право власності на будинок 13.03.2024 незаконно зареєстрували за собою відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі документу, що підтверджує присвоєння закінченому будівництвом об'єкту адреси. Додала, що ОСОБА_3 спірний будинок взагалі не будував, оскільки частку земельної ділянки придбав 20 листопада 2023 року.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 вказує на те, що він та ОСОБА_3 є єдиними законними власниками будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сукупний аналіз наведених обставин вказує на те, що між сторонами наявний спір щодо житлового будинкуАДРЕСА_1 , оскільки позивачка вважає, що даний будинок вона збудувала за власні кошти, а ОСОБА_1 вважає, що набув у власність цей будинок в законний спосіб, що підтвержується витягом з державного реєстру.

Таким чином, предметом спору є житловий будинок садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідачі на даний час є власниками спірного будинку, а тому в будь-який момент можуть відчужити будинок під час розгляду справи, що в подальшому, у разі перереєстрації права власності на іншу особу, утруднить виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що між сторонами існує реальний спір з приводу права власності на нерухоме майно і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки відповідачі, як власники спірного майна, мають реальну можливість його відчужити.

За наведеного вище колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не перевірив чи існує між сторонами спір, а також обставин хто саме є власником будинку та земельної ділянки, на якій він знаходиться.

Ухвала суду є обґрунтованою та мотивованою, судом в мотивувальній частині ухвали зазначено норми права, якими врегульовано підстави та порядок вжиття заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги, що підстави для накладення арешту не підтверджені належними доказами, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки згідно процесуального закону умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду. А як вказувалося вище, відповідачі, як власники спірного будинку в будь-який час можуть розпорядитися цим спірним майном, а тому не задоволення заяви про забезпечення позову може призвести до того, що новий власник, який дійсно не позбавлений права розпорядження майном, має змогу реалізувати предмет спору і як наслідок з`явиться інший новий власник, що може істотно ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги в частині власної оцінки ОСОБА_1 наданих позивачем письмових доказів не мають правового значення під час вирішення процесуального питання про забезпечення позову.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглядається судове рішення, яким вирішено процесуальне питання про забезпечення позову, то не мають правового значення і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги приюдиційні обставини між сторонами, встановлені судами у іншій справі, а саме наявність судового рішення про витребування від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельної ділянки, на якій знаходиться спірний будинок.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції необґрунтовано не вжиття заходів зустрічного забезпечення позову спростовується викладеними судом аргументами та висновками в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали (том 2, а. с. 15).

Так, суд першої інстанції враховано, що відсутні підстави для застосування заходів зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний будинок може завдати збитків відповідачу та в чому саме можуть полягати такі збитки. Також суд зазначив, що матеріали справи не містять і доказів наявності, передбачених ст. 154 ЦПК України, випадків обов'язкового застосування зустрічного забезпечення.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано вказав в мотивувальній частині ухвали, що обраний позивачкою захід забезпечення є співмірним з позовними вимогами.

Доводи апеляційної скарги, що шляхом постановлення оскаржуваної ухвали суд першої інстанції фактично вирішив спір по суті, що суперечить ч. 10 ст. 150 ЦПК України колегія суддів вважає неспроможними, оскільки позовними вимогами є визнання права власності на будинок, витребування майна та скасування державної реєстрації права власності, тоді як позов забезпечено шляхом накладення арешту на будинок, який у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову, продовжує діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Також слід враховувати, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним ефективно захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягнути за собою неможливість виконання судового рішення. В свою чергу, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач не надав доказів негативних наслідків у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення позову.

Сукупність вищезазначених обставин та положень закону приводить до висновку, що суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України, мотивував своє судове рішення та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майне, належне на праві власності відповідачам.

Зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову вирішено з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2024 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська