КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/8566/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою Батюком Олегом Олексійовичем , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соболєва Вікторія Леонідівна про припинення права члена сім`ї колишнього власника житла на користування квартирою та зобов`язання звільнити квартири,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про припинення права члена сім`ї колишнього власника житла на користування квартирою та зобов`язання звільнити квартири, який мотивувала тим, що 13 січня 2020 року між нею та ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Соболєвою В.Л.Відтак, вказувала, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 .

Разом з тим, на даний час відповідач ОСОБА_1 , який є рідним сином попереднього власника ОСОБА_4 проживає у квартирі, що належить їй та відмовляється її звільнити.А вона, як новий власник квартири, яка придбала квартиру в установленому законом порядку, не може вільно користуватися своєю власністю, оскільки відповідач, який втратив право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, відмовляється виселятися з квартири та продовжує в ній проживати.

Так, ОСОБА_3 просила припинити право ОСОБА_1 на користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 та зобов`язати ОСОБА_1 звільнити вказану квартиру.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 в користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом припинення права користування члена сім`ї колишнього власника житла ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_2 .Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити займану квартиру АДРЕСА_2 .Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Батюк О.О. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року у справі № 752/2545/21 було скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення та відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, ОСОБА_3 вже вдруге подає до суду з тих самих підстав та до тої самої особи позов про виселення, що є порушенням норм ЦПК України.

Натомість посилання суду на закінчення дії договору оренди від 20 грудня 2019 року - 19 грудня 2022 року та на його укладення з колишнім власником майна апелянт вважає помилковим, оскільки такий договір автоматично пролонговано до 18 грудня 2025 року з мовчазної згоди ОСОБА_3 та відповідно до пункту 4.4. договору оренди, про що додатково їй повідомив.

Крім того, при укладенні договору купівлі-продажу між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від імені якої діяв представник - відповідач ОСОБА_1 , до позивача перейшли права орендодавця відповідно до ч. 1 ст. 770 ЦК України, а договір оренди не припинено зміною власника майна.

Представник апелянта зазначає, що ОСОБА_3 має власне житло і будь яких протиправних перешкод в здійсненні її права власності ОСОБА_1 не здійснює.

Наголошує представник й на порушенні процесуального права, а саме на тому, що копію позовної заяви з додатками він отримав лише 20 лютого 2024 року, тобто після винесення оскаржуваного рішення 09 лютого 2024 року, хоча й звертався із відповідними заявами до суду раніше.

Крім того, суд в один день протиправно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з викликом сторін у судовому засіданні, а також у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі з підстав наявності рішення між тими ж сторонами з тим же предметом, й виніс оскаржуване судове рішення.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - адвокат Батюк О.О. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 повністю. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за подання апеляційної скарги.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - Батюк О.О. підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Зазначив, що правовідносини між позивачкою та відповідачем у справі врегульовуються укладеним договором оренди житлового приміщення (квартири) від 20 грудня 2019 року з попереднім власником житла ОСОБА_5 і позивачка ОСОБА_3 повинна виконувати вище вказані зобов`язання за даним договором що підтверджується раніше ухваленими у справі судовими рішеннями - Голосіївського районного суду м.Києва від 15 вересня 2021 року, постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року та постановою Верховного суду від 28 грудня 2022 року у цивільній справі № 752/2545/21. Оскільки ОСОБА_1 як орендарем у січні 2023 року направлялося ОСОБА_3 повідомлення про автоматичну пролонгацію умов договору оренди квартири і остання не заперечила, то на його думку підстави для задоволенні позову у суду першої інстанції не було.

Крім того, звертав увагу, що спір за вказаними вимогам позивача раніше уже вирішувався судом першої інстанції у справі №752/2545/21, тому провадження у вказані справі не могло бути відкрите, а оскілки воно було відкрите то повинно було буди закрито з підстав передбачених ст. 255 ч.1 п.3 ЦПК України.

Представник позивачки ОСОБА_3 , адвокат Клапчук Ф.П. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Вважає, доводи на які посилається апелянт не спростовує висновків викладених в рішення суду. Звертає увагу на те, що попередній спір між сторонами вирішувався за обставинами, які існували на час звернення позивачки у справі до суду у січні 2021 році тобто у період коли дійсно діяв укладений договір оренди квартири між відповідачем у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і суди, вирішуючи спір у справі №752/2545/21 враховували умови викладені саме у вказаному договорі та положення зазначені у ст. 810, 814 ЦК України в частині строків дії договору оренди квартири.

Даний позов позивачкою поданий у червні 2023 року фактично після спливу строку оренди квартири і сам акт звернення позивачки як у 2021 році до суду із позовом так і вказаний позов свідчить проте, що позивачка у справі будучи власником квартири заперечує щодо продовження (пролонгацію) дії вказаного договору оренди житла.

Також звертає увагу і на те, що постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у справі №752/19748/20 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності відмовлено, і таким чином підтверджено право власності ОСОБА_3 на квартиру, яка є предметом спору у вказаній справі.

З врахуванням викладеного вважає доводи на які посилається апелянт такими, що не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 20 грудня 2019 року між ОСОБА_7 як орендарем та ОСОБА_4 як орендодавцем укладений договір оренди квартири АДРЕСА_2 , терміном до 19 грудня 2022 року.

Відповідно до пункту 2.1. договору оренди майно, що передається орендарю за договором, використовується останнім виключно для проживання орендаря та членів її сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

13 січня 2020 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв її син ОСОБА_1 , договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В. Л., та зареєструвала право власності на вказане нерухоме майно у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Згідно із умовами договору купівлі-продажу квартири від 13 січня 2020 року вказана квартира на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не передана в іпотеку, оренду, безоплатне користування (пункт 3.1. договору); при укладенні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані сторонами (пункт 3.3. договору).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що права членів сім`ї колишнього власника є похідними від прав власника, тому з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (користувачі) також втрачають право користування цим приміщенням. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_1 права користування спірним житловим приміщенням.

Сервітут припиняється у разі переходу до інших осіб права власності на квартиру. Збереження права користування житлом за членами сім`ї колишнього власника не передбачається, оскільки таке право виникає у членів сім`ї нового власника, а сервітут носить особистий характер.

Отже, на думку суду, позивач, яка в установленому законом порядку набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , має право вимагати припинення права члена сім`ї колишнього власника житла на користування квартирою та зобов`язання його звільнити вказане приміщення.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Заявляючи вимогу про виселення відповідачів із спірної квартири, ОСОБА_3 вказувала, що відповідачі живуть у ній без будь-яких законних підстав, не будучи ні власниками, ні наймачами цього житлового приміщення.

Заперечуючи проти виселення, відповідачі посилались на законність користування спірною квартирою, виходячи із договору оренди, укладеного 20 грудня 2019 року строком на 3 роки, за яким це житло використовується орендарем ОСОБА_7 виключно для проживання орендаря та членів її сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Відповідно до статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Вирішуючи вказаний спір суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач ОСОБА_1 , будучи сином попереднього власника квартири ОСОБА_4 втратив право користування вказаними житловим приміщенням у зв`язку з відчуженням даного житла позивачці ОСОБА_3 , а остання не будучи членом сім`ї відповідача не має обов`язку забезпечувати ОСОБА_1 та членів його родини житлом тому задовольнив вимоги.

Колегія суддів частково погоджується із даним висновком суду в частині того що дійсно право користування спірною квартирою у відповідача припинено однак не з підстав визначених з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України як зазначив суд першої інстанції, а саме за підстав спливу строку оренди квартири укладеного 20 грудня 2019 року.

Так, із матеріалів справи вбачається, що дійсно 13 січні 2020 року між ОСОБА_4 від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_1 , який є відповідачем у даній справі та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 6.

В подальшому ОСОБА_3 , набувши прав власника вище вказаної квартири встановила, що в даній квартирі проживає ОСОБА_1 з членами сім`ї: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

Звернувшись у січні 2021 року до суду із позовом ОСОБА_3 просила усунути перешкод у користуванні квартирою та виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які фактично займали дану квартиру.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року у справі № 752/2545/2021, позов ОСОБА_3 був задоволений. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_3 квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Разом із тим постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року дане рішення у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Ухвалюючи вказане судове рішення суд апеляційної інстанції мотивував його тим, що 20 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений договір оренди квартири АДРЕСА_2 , терміном до 19 грудня 2022 року.

ОСОБА_3 як новий власник спірного житла набула прав та обов`язків наймодавця за договором оренди, укладеним попереднім власником цього майна ОСОБА_4 із ОСОБА_7 , та повинна їх виконувати до закінчення строку дії договору (19 грудня 2022 року) або до моменту його припинення з будь-яких інших підстав.

Враховуючи те, що станом на час звернення позивача до суду відповідачі не втратили право проживання у придбаній позивачем квартирі, а сам по собі факт набуття ОСОБА_3 права власності на це житло, обтяжене правом користування ним відповідачами, не може бути підставою для позбавлення їх права на житло, передбаченого статтею 8 Конвенції, дійшов висновку про те, що відповідачів не може бути виселено із спірної квартири з підстав, зазначених у позові».

Вказана постанова Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року залишена без змін постановою Верховного Суду від 28 грудня 2022 року.

Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином колегія суддів вважає, що обставини, які встановлені між сторонами у цивільній справі № 752/2545/2021 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 свідчать, що право користування квартирою АДРЕСА_2 у відповідача ОСОБА_1 виникло на підставі укладеного 20 грудня 2019 року між ОСОБА_7 як орендарем та ОСОБА_4 договору оренди квартири АДРЕСА_2 , і дане право у відповідача та інших членів сім`ї існувало до 19 грудня 2022 року.

Частиною 1 статті 821 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Оскільки позивачка у справі ОСОБА_3 ще у січні 2021 року зверталася до суду із позовом про виселення відповідачів у справі № 752/2545/2021 то доводи відповідача про пролонгацію вказаного договору оренди на новий строк є безпідставним.

Факт незгоди позивача ОСОБА_3 як власника квартири на пролонгацію дії договору оренди свідчить і сам факт звернення до суду із вказаним позовом.

Відповідно до статті 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

З врахуванням того, що строк оренди квартири сплив і сторони не уклали його на новий строк то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволенні вимоги позивачки щодо зобов`язання ОСОБА_1 звільнити займану квартиру АДРЕСА_2 .

Перевіряючи доводи апелянта щодо необхідності закриття провадження у справі з підстав передбачених ч.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, то колегія суддів враховує, що спірні правовідносини між сторонами не є тотожніми тим, що розглядався судами у справі № 752/2545/2021, оскільки стосуються інших періодів користування квартирою ніж то було предметом спору у справі № 752/2545/2021.

Перевіряючи доводи апелянта про порушення прав відповідача на участь у справі то колегія суддів звертає увагу, що представником відповідача у справі ОСОБА_1 , адвокатом Батюком О.О. вчинялися процесуальні дії по даній справі, а саме подавався відзив на позовну заяву, та додавалися ним відповідні докази (а.с. 31-35). А також представником позивача подавалися клопотання про закриття провадження у справі, яке вирішено ухвалою суду від 09 лютого 2024 року (а.с. 52,53).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Перевіряючи ухвалене у справі рішення на відповідність вище вказаних положенням статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод колегія суддів враховує.

Так позивач у справі ОСОБА_3 , укладаючи 13 січня 2020 року з ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв її син - відповідач у справі ОСОБА_1 , договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_2 , сплатила за вказану квартиру відповідні грошові кошти, що підтверджується умовами укладеного договору (п.2.2 Договору) та постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2023 року у справі №752/19748/20 та відповідно розраховувала на добросовісні дії продавця квартири ОСОБА_4 , а також і відповідача у справі ОСОБА_1 , який діяв за дорученням останньої.

ОСОБА_4 від імені якої діяв ОСОБА_1 отримавши кошти від продажу квартири в розмірі 6 524 792 грн, мала можливість придбати інше житлове приміщення для свого проживання та проживання відповідача - її сина, однак доказів суду вказаного не подала, як і не подав відповідач доказів виконання ним умов договору оренди квартири до 15 грудня 2022 року в частині сплати орендної плати.

Посилаючись на пролонгацію договору оренди квартири відповідач не подав суду відповідних доказів виконання ним за весь час пролонгації умов договору оренди - сплати орендної плати на користь ОСОБА_3 .

Таким чином дії відповідача у справі щодо користування квартирою позивачки без відповідної правової підстави призводить до порушення її прав власника, які гарантовані їй ст. 41 Конституції України, статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підлягають захисту в порядку визначеному ст. 321, 387, 391 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою Батюком Олегом Олексійовичем , залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2024 року .

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв