Справа № 646/6954/21
№ провадження 2/646/256/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.09.24 м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Янцовської Т.М.,

за участю секретаря Величка О.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідачки ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 646/6954/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання права власності на частину квартири,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання його однією сім`єю з відповідачкою ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з 30.09.2005 р. по 01.03.2021 р., визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка придбана в період спільного проживання сторін однією сім`єю без шлюбу. В обґрунтування позову зазначив, що він проживав з відповідачкою ОСОБА_2 з 2005 року як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. З 2005 р. по 2019 р. до купівлі спірної квартири проживали в будинку покійного батька відповідачки - ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_2 . За час проживання однією сім`єю сторони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, позивач заробляв кошти, а дружина займалася побутом. За зароблені позивачем кошти у батьківському будинку зробили ремонт, добудували в ньому ванну кімнату, туалет, коридор, купили кухонні меблі та техніку. За час спільного проживання спілкувалися з родичами з обох сторін, всі свята проводили в колі рідних та друзів, займалися вихованням сина ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 27.02.2019 р. за спільні кошти для спільного проживання вони придбали 2-кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 35 кв.м. за 649 000 грн. Квартира була придбана в новобудові без ремонту. Потреба у придбанні квартири була критичною, оскільки старий будинок, де вони раніше спільно проживали, викупили органи місцевого самоврядування, і він в подальшому був знесений. Частину коштів на придбання квартири позивач позичив у своєї сестри ОСОБА_7 20 000 тисяч доларів США за договором позики. За період проживання у новопридбаній квартирі позивач здійснював оплату комунальних послуг з власних особових рахунків. На початку березня 2021 р. він захворів та змушений був самоізолюватися до свого будинку. Відповідачка за цей час змінила замки, привласнила спільний автомобіль та все нажите спільно майно. В квартирі залишились всі його особисті речі та документи. При оформленні права власності на квартиру він не придав значення, на чиє ім`я буде зареєстрована квартира, адже на той час сторони прожили спільно однією сім`єю більше п`ятнадцяти років.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 вимоги, викладені в позові, підтримали у повному обсязі і просили задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в ньому.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги визнала частково, а саме не заперечувала щодо вимог позивача про проживання сторін однією сім`єю без шлюбу , в іншій частині вимоги не визнала, пояснила, що дійсно проживала однією сім`єю з позивачем ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу в період з 2005 р. до лютого 2021 р., але сумісного бюджету у них не було, коли позивач пішов жити до іншої жінки, вона вирішила розірвати з ним відносини. Органи місцевого самоврядування викупили будинок за адресою АДРЕСА_2 в зв`язку з будівництвом метро. Цей будинок належав їй та двом її братам в порядку спадкування після смерті її батьків. Після одержання грошей за викуп зазначеного будинку, а сума на кожного власника становила 592500 гривень, її брат подарував їй свою частину отриманих коштів, оскільки сам він мав у власності житло, а вона вимушена була придбати собі квартиру для проживання за адресою АДРЕСА_1 за 649000 гривень. Тобто квартиру вона придбала за особисті кошти, жодних вкладень позивач не робив. Крім того, у нього у власності є будинок у сел. Безлюдівка, Харківської області. Вона є приватним підприємцем, отримує доходи, а також отримує пенсію по інвалідності.

Представник відповідачки ОСОБА_4 просила у задоволенні позову відмовити в зв`язку з необґрунтованістю вимог.

Ухвалою суду від 22.11.2021 року провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.11.2021 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» у зв`язку із неможливістю Червонозаводським районним судом м. Харкова здійснювати правосуддя під час воєнного стану визначено територіальну підсудність судових справ цього суду за Ленінським районним судом м. Полтави.

Надалі розпорядженням Голови Верховного Суду № 65 від 17 листопада 2022 року «Про відновлення територіальної підсудності судових справ окремих судів м. Харкова та Харківської області» з 23 листопада 2022 року відновлено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова, змінену розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10 березня 2022 року.

Суд, заслухавши пояснення відповідачки ОСОБА_2 , представників сторін, показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , перевіривши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 21.03.2018 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку спадщини, яка складається з частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, спадкоємцями після померлого є ОСОБА_10 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13

21.03.2018 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/24 частку спадщини, яка складається з 1/8 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , після смерті матері ОСОБА_13 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, спадкоємцями після померлої є ОСОБА_10 , ОСОБА_10 .

Рішенням 18 сесії 7 скликання Харківської міської ради Харківської області від 21.02.2018 р. № 1034/18 викуплено земельні ділянки, інші нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних/юридичних осіб для суспільних потреб згідно з додатком за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності, в тому числі за адресою АДРЕСА_2 .

З повідомлення Департаменту будівництва та шляхового господарства виконавчого комітету ХМР Харківської області від 23.03.2018 р. убачається, що орієнтовна викупна ціна житлового будинку з надвірними будівлями за вищезазначеною адресою складає 1598400 гривень.

Відповідачкою ОСОБА_2 08.02.2019 р. отримано 589537,50 гривень від Департаменту будівництва та шляхового господарства, що убачається з квитанції АТ «ПриватБанк».

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.02.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О., зареєстрованого в реєстрі № 1542, ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційні проекти» ( ЗНВПІФ «Житлобуд-1») передав у власність, а відповідачка ОСОБА_2 прийняла у власність двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , продаж здійснено за 649000 гривень.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.09.2021 р. право власності на квартиру за вищезазначеною адресою зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 .

З наданої копії паспорту позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 17.10.2000 р. Харківським РВ УМВСУ в Харківській області, вбачається, що останній зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.02.2022 р. право власності на будинок за вищезазначеною адресою зареєстровано за ОСОБА_14 та позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 21.10.2021 р., складеного особами, що проживають поряд з будинком АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 не проживає за адресою реєстрації з осені 2005 р. по березень 2021 р.

З акту голови вуличного комітету Реутової Л.В. від 20.10.2021 р. вбачається, що ОСОБА_1 проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 з вересня 2005 р. до липня 2019 р. за адресою АДРЕСА_2 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

Відповідно до довідок АТ «Перший український міжнародний банк», АТ «Акцент Банк» від 28.09.2021 р. ОСОБА_1 одержував кредити за договорами № 501 від 21.08.2018 р. у сумі 27358,87 гривень, № 01 від 21.07.2017 р. у розмірі 9008,70 гривень, AN5WCT ВІД 08.08.2016 Р.

Разом з тим, відповідно до довідок АТ «АЛЬФА-БАНК», АТ «ОТП БАНК» від 03.12.2021 р., 20.01.2022 р. ОСОБА_2 одержувала кредити за договорами № 501125495 від 25.03.2019 р. у сумі 47430 гривень, № від 26.03.2019 р. у розмірі 30524,91 гривень.

З наданої копії договору позики від 27.02.2019 р. вбачається, що ОСОБА_7 передала ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США в якості позики для купівлі квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а останній зобов`язується повернути позику не пізніше 31 липня 2022 року.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Частинами 6, 7 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України).

Разом з тим, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

В судовому засіданні встановлено, що не оспорюється сторонами, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 не перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім`єю з без реєстрації шлюбу в період з вересня 2005 р. по лютий 2021 р.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя».

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Частиною 1 статті 62 СК України встановлено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 21.03.2018 р. отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/8 частку спадщини, яка складається з частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та на 1/24 частку спадщини, яка складається з 1/8 частки житлового будинку за зазначеною адресою після смерті матері ОСОБА_13 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, відповідно до ч. ч 1, 7 ст. 57 СК України майно за адресою АДРЕСА_2 у вищенаведених частинах належало відповідачці ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності як майно, набуте нею під час проживання однією сім`єю з позивачем, але в порядку спадкування.

Суд приймає до уваги, що Рішенням 18 сесії 7 скликання Харківської міської ради Харківської області від 21.02.2018 р. № 1034/18 викуплено земельну ділянку та нерухоме майно за адресою АДРЕСА_2 за загальною сумою 1598400 гривень, з яких відповідачкою ОСОБА_2 08.02.2019 р. отримано 589537,50 гривень від Департаменту будівництва та шляхового господарства. Іншу частину від викупу земельної ділянки та нерухомості отримано співвласниками ОСОБА_10 та ОСОБА_10 .

Та обставина, що відповідачка ОСОБА_2 зі співвласниками ОСОБА_10 та ОСОБА_10 отримали кошти від викупу земельної ділянки та нерухомості за адресою АДРЕСА_2 за загальною сумою 1598400 гривень, позивачем ОСОБА_1 визнається та не оспорюється.

Для купівлі-продажу двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 за 649000 гривень відповідачкою ОСОБА_2 сплачені кошти як отримані нею від викупу майна, набутого в порядку спадкування, так і коштів, які надані їй ОСОБА_10 .

Те, що ОСОБА_10 передав відповідачці ОСОБА_2 свою частину для придбання спірної квартири підтверджується свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтвердили, що дійсно ОСОБА_10 надав суму, якої було недостатньо для придбання квартири відповідачкою ОСОБА_2 за вищенаведеною адресою. Показання зазначених свідків є послідовними і логічними, не суперечать доказам, дослідженим в судовому засіданні.

На підтвердження того, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти з відповідачкою ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 подав до суду договір позики від 27.02.2019 р., відповідно до якого ОСОБА_7 передала ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США в якості позики для купівлі квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а останній зобов`язується повернути позику не пізніше 31 липня 2022 року.

Суд не вважає зазначений договір позики таким доказом, що підтверджує презумпцію спільності майна подружжя, оскільки він не свідчить про те, що саме ці позичені кошти були спрямовані позивачем ОСОБА_1 для придбання спірної квартири, з урахуванням також того, що вартість квартири перевищує розмір позики.

Суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_7 , показання якої є суперечливими та нелогічними, оскільки вона зазначила, що надала за договором позики позивачу ОСОБА_1 20000 доларів США на придбання спірної квартири, в той же час зазначила, що про укладений договір відповідачка ОСОБА_2 не знала, Також суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_9 , який показав, що зі слів ОСОБА_7 він дізнався, що остання надала позивачу ОСОБА_1 гроші на придбання спірної квартири. Але такі показання свідка ОСОБА_9 судом не можуть бути прийнятими як допустимий доказ, оскільки надані зі слів свідка ОСОБА_7 .

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для віднесення спірного майна, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1 до об`єкта спільної сумісної власності подружжя, а тому у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на частину майна необхідно відмовити.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

В зв`язку з тим, що встановлення факту проживання однією сім`єю позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу не тягне за собою виникнення, зміну або припинення суб`єктивних прав сторін, у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу також необхідно відмовити.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 3, 57, 60, 70, 74 СК України, ст. ст. 12, 13, 19, 82, 259, 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання права власності на частину квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Червонозаводський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя: Т.М. Янцовська