КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 363/725/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4022/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 червня 2023 року (суддя Баличева М.Б.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою,

встановив:

у лютому 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 120 000 доларів США у рахунок погашення боргу за розпискою.

Мотивуючі позовні вимоги, позивач зазначав, що 26 травня 2019 року, на прохання відповідачки, він передав їй у борг грошові кошти у сумі 120 000 доларів США, на підтвердження отримання яких відповідачкою було складено письмову розписку від 26 травня 2019 року із зазначенням власних паспортних даних, суми отриманих коштів та умов їх повернення. За умовами вказаної розписки відповідачка зобов`язалась повернути позичені нею кошти до 31 грудня 2021 року готівкою в повному обсязі.

Позивач посилався на те, що відповідачка у визначений строк грошові кошти не повернула, на його телефонні дзвінки не відповідає, уникає повернення грошових коштів, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 червня 2023 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 120 000 доларів США в рахунок погашення боргу за розпискою від 26 травня 2019 року та судовий збір в розмірі 13 420грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відтермінувати сплату нею боргу на час дії воєнного стану та тридцять днів після його завершення, вирішити питання розподілу судових витрат.

Відповідачка посилається на неврахування судом об`єктивних обставин, у яких існує наша країна та кожний громадянин, не врахування листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року, введення в Україні військового стану та економічний спад у країні, що є форс-мажорними обставинами та стало підставою неможливості повернення боргу.

Відповідачка стверджує, що накопичувала кошти та планувала повернути борг позивачу, однак в силу об`єктивних обставин, з початком широкомасштабної агресії російської федерації, її фінансові можливості різко скоротились.

Крім цього відповідачка посилається на п. 6-1 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит, споживач звільняється від відповідальності за таке прострочення та на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, і вважає за можливе відтермінувати сплату боргу на час форс-мажорних обставин, тобто до закінчення воєнного стану.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Корсун С.І. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність тверджень відповідачки про необхідність та можливість застосування форс-мажорних обставин, оскільки виконання відповідачкою своїх зобов`язань мало відбутись ще 31 грудня 2021 року, тобто до настання описуваних відповідачкою форс-мажорних обставин.

Також представник позивача вважає, що посилання відповідачки на зміни та доповнення, що внесені до ЦК України та Закону України «Про споживче кредитування», не стосуються правовідносин, що виникли між сторонами.

9 жовтня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшла спільна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди від 6 жовтня 2023 року, за умовами якої ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 у рахунок погашення боргу право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування квартири від 7 лютого 2019 року.

Також позивач та відповідачка подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Колегія суддів, вивчивши зміст мирової угоди, вважає, що вона не підлягає затвердженню судом, оскільки суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

За своєю правовою природою мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах погоджених сторонами та є завершенням судового провадження, свідчить про врегулювання судового спору між сторонами.

Згідно із статтями 11, 202 ЦК України затверджена судом мирова угода за своєю правовою природою є правочином, який за загальними принципами цивільного законодавства, має бути виконаний за правилами статей 509, 525, 526 ЦК України.

Визнанням мирової угоди суд засвідчує відповідність умов цієї угоди вимогам закону та дотримання балансу законних прав та інтересів сторін, дотримання вимог (принципу) справедливості судового рішення у спосіб визначений в умовах мирової угоди.

Мирова угода укладається сторонами (позивачем і відповідачем) і може стосуватися лише прав та обов ?язків сторін та предмета позову.

За договором позики, який уклали сторони, ОСОБА_1 отримала від

ОСОБА_2 120 000 доларів США, які зобов`язалася повернути не пізніше 31 грудня 2021 року.

Умови договору позики не містять зобов`язання ОСОБА_1 , у разі не повернення грошових коштів, передати ОСОБА_2 у власність нерухоме майно, зокрема, квартиру, яка є предметом мирової угоди.

Крім того, до мирової угоди не було додано жодного документи, який би підтверджував право власності ОСОБА_1 на квартиру.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів у затвердженні мирової угоди відмовила, про що повідомила учасників справи та відклала судове засідання на 14 лютого 2024 року.

Відповідачка ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Корсун С.І. про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток-повідомлень на електронні адреси, зазначені ними у процесуальних документах (с.с.124-126), отримання судових повісток підтверджено звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, у судове засідання учасники справи не з`явились, клопотань про відкладення судового засідання не подали, тому колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність відповідно до положень ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 26 травня 2019 року ОСОБА_1 склала розписку, оригінал якої долучено до матеріалів справи (с.с.43), якою підтвердила, що отримала від ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 120 000 дол. США готівкою, які зобов`язалась повернути до 31 грудня 2021 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду було доведено укладення між сторонами договору позики, який виконаний відповідачкою не був.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

Під час судового розгляду судом першої інстанції відповідачка не заперечувала написання розписки, отримання грошових коштів та підтвердила, що не повернула грошові кошти у строк, зазначений у розписці.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування цих обставин.

Згідно з положеннями статті 545 ЦК України наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Позивачем було долучено оригінал розписки до матеріалів справи, а судом досліджено у судовому засіданні.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що між сторонами був укладений договір позики, за яким відповідачкою зобов`язання по поверненню боргу не виконано.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Враховуючи, що відповідачка у визначений договором строк грошові кошти не повернула, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про стягнення з неї заборгованості за договором позики.

Доводи апеляційної скарги, що суд повинен був врахувати обставини, які існують у нашій країні, зокрема, введення воєнного стану, економічний спад та наявність форс-

мажорних обставин, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, які перешкоджали відповідачці повернути борг у визначений договором строк, колегія суддів вважає необґрунтованими.

В листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1Торгово-промислова палата України засвідчила форс мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року в справі № 922/2394/21 вказано, що: «статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Так, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та у постанові від 09.11.2021 у справі № 913/20/21».

Обов`язок відповідачки повернути борг позивачу настав 31 грудня 2021 року, тобто до введення на території України воєнного стану, а відтак вищезазначений лист Торгово-промислової палати України не є підставою для звільнення відповідачки від обов`язку повернути борг.

Посилання в апеляційній скарзі на положення п. 6-1 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» та п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки правовідносини сторін не регулюються нормами Закону України «Про споживче кредитування», а позивачем не заявлялись позовні вимоги про стягнення з відповідачки процентів, неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язання. При цьому, вказані норми матеріального права не звільняють боржника від обов`язку повернути борг та не передбачають можливості надання відстрочки повернення боргу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення

Вишгородського районного суду Київської області від 23 червня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук