справа № 278/4488/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2024 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Євгена Татуйка, за участю секретаря Анни Кривенької, розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Направленим і уточненим у ході розгляду справи позовом заявниця просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок і земельну ділянку. У обґрунтування заявленого суду повідомлено наступне. Відповідач взяв у позивачки у борг грошові кошти. У визначений строк не повернув. У зв`язку із цим відповідач має перед позивачкою невиконане грошове зобов`язання. При укладенні позики сторони обумовили, що у разі неможливості його виконання до позикодавця переходить право власності на згадувані розпискою об`єкти нерухомості в рахунок погашення заборгованості.

Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та у відсутність фіксації його перебігу. Підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено.

Відповідач відзиву на позов не подавав, однак направленою заявою розгляд справи просив здійснювати у його відсутність. Визнає наявність невиконаного грошового зобов`язання перед позивачкою, однак заперечує задоволення вимог через відсутність доходів, що обумовлено, у тому числі, початком війни в країні.

Дослідивши наявні у справі матеріали, судом установлені наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини.

Позивачка є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання, отримувала номер платника податків і при зверненні до суду сплатила судовий збір у загальному розмірі 7 427, 20 гривень.

6 жовтня 2013 року позивачка, відповідно до розписки, позичила відповідачеві грошові кошти у розмірі 35 тисяч доларів США з терміном повернення до кінця 2023 року. Розписка містить відомості про те, що позика отримується з метою придбання земельної ділянки та житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Також, розписка містить застереження про те, що у разі невиконання даного грошового зобов`язання згадуване нерухоме майно переходить у власність позикодавця.

6 листопада 2013 року відповідач, за договорами купівлі продажу, набув у власність земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:001:0168 та житловий будинок загальною площею 52,40 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Правочини зареєстровані у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно того ж дня 6 листопада 2013 року.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, вимоги законодавства, якими врегульовані дані правовідносини й судову практику (останнє наявне у реєстрі рішення ВС від 2 вересня 2024 року номер рішення у реєстрі 121351946), суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16 (провадження № 61-33115св18), від 8 липня 2019 року у справі № 524/4946/16 (провадження № 61-20376св18), від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 (провадження №61-42076св18) та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц (провадження № 61-47793св18).

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до змісту статей 524, 533535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".

У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсного правочину також не застосовуються до правочину який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

У контексті вищезазначеного, суд звертає увагу на те, що відсутність волевиявлення сторони договору свідчить про його неукладеність, а тому в задоволенні позову може бути відмовлено з цих підстав.

Проте у цій справі відповідачем не спростовувався, як факт підписання договору позики, так і отримання грошових коштів.

Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження № 14-203цс19).

Відповідач під час розгляду справи таку презумпцію не спростував, таким чином право вимоги позивачки за договором позики, яке виникло у неї на підставі чинного правочину, презюмується.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, судом установлено і не спростовувалось сторонами, що позивачка є кредитором відповідача. Останнім порушено зобов`язання щодо своєчасного повернення суми боргу за договором позики, яка була доведена позивачкою, а тому відповідач є таким, який не виконав грошове зобов`язання. Крім цього, досягнутими домовленостями при укладенні позики забезпечено виконання зобов`язання нерухомим майном, що мало перейти у власність відповідача у майбутньому і на придбання якого отримувались кошти. У подальшому, за отримані кошти, відповідач набув у власність нерухомість і, наразі, є її власником. При цьому, термін дії повернення коштів минув і вимоги позивачки щодо повернення коштів відповідач не задовольнив. Інших домовленостей між сторонами не досягнуто. Щонайменше доказів про це суду не надано і сторонами не згадується.

Такий перебіг подій, на переконання суду, дає підстави для висновку, що відповідач прострочив виконання зобов`язання і позивачка має право вимагати застосувати наслідки невиконання зобов`язання обумовленим способом, зокрема, шляхом переходу права власності на забезпечене нерухоме майно, як одним із способів задоволення вимог кредитора.

Підстав, для відмови у задоволенні позову сторонами не наведено і судом не установлено. Зокрема, відповідачем не оспорювався, як факт наявності грошового зобов`язання перед позивачкою, так і обумовлена розпискою можливість забезпечення боргу шляхом переходу права власності на зазначені об`єкти нерухомості на користь позивачки у разі невиконання зобов`язання.

Результати вирішення спору дають підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки судові витрати за розгляд даної справи. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , номер платника податків НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок загальною площею 52,4 квадратних метри та на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:001:0168, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , номер платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати за розгляд даної справи у розмірі 7 427 (сім тисяч чотириста двадцять сім) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено 11 вересня 2024 року.

Суддя Євген Татуйко