Справа № 603/521/24
Провадження №2-о/603/25/2024
У Х В А Л А

13 вересня 2024 року м. Монастириська

Суддя Монастириського районного суду Тернопільської області Галіян І. М., ознайомившись з матеріалами заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування поданої заяви посилається на те, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 в них народилася дочка ОСОБА_3 . Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 27.05.2024 року шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано, після чого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилася проживати разом з ним. Колишня дружина - ОСОБА_2 постійно перебуває за межами України і не бере участі в утриманні та виховані дочки. Заявник зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини є значущим як для нього, так і для дитини, оскільки це дасть змогу отримати грошову допомогу від держави, податкову соціальну пільгу та низку інших пільг. Окрім того, він матиме додаткові гарантії прийому на роботу, переважне право при залишені на роботі у разі скорочення чисельності штату працівників, він не залучатиметься до нічних, понаднормових робіт або роботи у вихідні дні тощо.

Ознайомившись з матеріалами вищевказаної заяви, суд дійшов висновку, що у відкриті провадження слід відмовити з таких підстав.

В силу вимог ч. 3 ст. 294 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

В постанові від 10.04.2019 року в справі № 320/948/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наведений в ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Звертаючись до суду із вищевказаною заявою, ОСОБА_1 зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дочки є значущим як для нього, так і для дитини, надасть йому можливість отримати передбачені законом пільги, забезпечить певні трудові гарантії тощо.

Отже, метою встановлення цього факту заявником зазначено захист прав та інтересів дитини, а також його прав.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 року в справі № 200/14136/17, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Аналізуючи наведені положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

На переконання суду, саме по собі встановлення судом факту виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Натомість доказів, які б підтверджували існування складнощів у заявника через відсутність установлення відповідного факту, суду не надано. Більш того, такі факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про оскарження дій чи рішень щодо відмови компетентних органів, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

Суд звертає увагу і на те, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Водночас ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Так, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухилення його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Суд зауважує, що позбавлення або обмеження одного з батьків права на виховання дитини є спором про право та виключає розгляд справи у порядку окремого провадження.

Факт, про встановлення якого просить заявник, може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Водночас якщо між сторонами немає спору з цього питання, відсутні й підстави розгляду відповідної вимоги судом.

Жоден нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Також слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 19 СК України при розгляді судом справ щодо участі у вихованні дитини одного з батьків, місця проживання дитини, позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органів опіки та піклування, які подають письмовий висновок щодо розв`язання спору, що також вказує на позовний порядок розгляду цих справ.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з невиконанням, неприйняттям участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в позовному порядку.

Як вбачається з поданої заяви, в якості обґрунтування доведеності факту самостійного виховання та утримання дочки заявник посилається на невиконання матір`ю її батьківських обов`язків, що підлягає доведенню в судовому засіданні та, відповідно до вимог ст. 155 СК України, може мати для останньої негативні наслідки у виді притягнення її до відповідальності, суттєво впливає на її права та обов`язки в подальшому, а тому містить ознаки спірності правовідносин.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в ухвалі суду від 27.02.2024 року (справа № 196/1326/23) при розгляді касаційної скарги по справі за заявою про встановлення факту спільного проживання батька та дитини неповною сім`єю, встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дитини, підтвердивши неможливість розгляду вказаних вимог в порядку окремого провадження.

Таким чином, суд приходить висновку, що із заяви ОСОБА_1 вбачається спір про право, оскільки зазначені заявником обставини дають підстави вважати, що вимога фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України. Такими, до прикладу, можуть бути право батьків на визначення місця проживання дитини (такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом); право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини слід відмовити відповідно до вимог ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 260, 261, 315, 353, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

п о с т а н о в и в:

У відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. М. Галіян