КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/16986/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6888/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Фролової І.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пурлінський Д.Ю. звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив витребувати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 105,60 кв.м, житловою площею 61,90 кв.м з чужого незаконного володіння громадянки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 1-13).

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 був сином позивачки ОСОБА_1 31 серпня 2011 року ОСОБА_5 набув у свою особисту власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 105,6 кв.м.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. 03 березня 2021 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса КМНО Сєрової О.В. із заявою про відкриття спадкової справи та того ж дня приватним нотаріусом КМНО Сєровою О.В. відкрито спадкову справу № 67291753.

Зазначав, що під час відкриття спадкової справи було з?ясовано, що квартира, яка належала ОСОБА_5 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована за ОСОБА_2 , яка стала власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 12 січня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_14 та зареєстрованого в реєстрі за № 07. Проте, окрім позивачки та померлого сина квартирою ніхто не володів, не користувався та не розпоряджався. Починаючи з 31 серпня 2011 року квартира здавалась в оренду. Стверджував, що оплата за споживання комунальних послуг здійснюється позивачкою.

Крім того, 11 лютого 2017 року Шевченківським УП ГУ Національної поліції у м. Києві розпочато кримінальне провадження № 0001700 за фактом заволодіння невстановленими особами квартирою, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. ОСОБА_5 є потерпілим у вказаному кримінальному провадженні. Під час розслідування кримінального провадження було встановлено, що до вчинення злочину причетний ОСОБА_4 . Далі в ході подальшого розслідування було встановлено, що ОСОБА_4 на підставі актового запису про шлюб з ОСОБА_7 № 1762 від 01 вересня 2015 року, складеного Хмельницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Хмельницькій області прізвище ОСОБА_4 змінив на ОСОБА_4. 25 травня 2017 року у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, та ч. 4 ст. 190 КК України. 05 вересня 2017 року у кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинення кримінальних правопорушень. Отже, досудовим розслідування у кримінальному провадженні було встановлено, що ОСОБА_4 12 січня 2017 року не маючи прав відчужувати квартиру, яка належала ОСОБА_5 , видаючи себе за останнього, незаконно відчужив квартиру на користь відповідача, яка на підставі договору купівлі-продажу від 12 січня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_14 та зареєстрованого в реєстрі для нотаріальних дій № 07, стала власником цієї квартири.

Зазначав, що у Печерському районному суді м. Києва здійснюється розгляд кримінального провадження № 0001700 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, та ч. 4 ст. 190 КК України. Враховуючи викладене, вважав, що спірна квартири вибула з власності померлого поза волею останнього, що стало підставою для звернення до суду(т. 1 а.с. 1-13).

Відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти заявленого позову і просила відмовити в його задоволенні, звернулась із зустрічним позовом, зазначала, 12 січня 2017 року на підставі нотаріально посвідченого у приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_14 договору купівлі-продажу придбала спірну квартиру та з цього часу є її власником, уклала договори про надання комунальних послуг за вказаною адресою, коли згодом дізналась про відкриття кримінального провадження № 0001700, в якому ОСОБА_2 було визнано потерпілою. Зазначала, що вищевказаний нотаріально посвідчений договір від 12 січня 2017 року недійсним (неукладеним) не визнаний, а відповідачка ОСОБА_2 є добросовісним набувачем (т. 2 а.с. 33-38).

Третя особа приватний нотаріус Київського МНО ОСОБА_14 подала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності (т. 2 а.с. 76).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 повернуто заявнику, копію заяви долучено до матеріалів справи (т. 2 а.с. 85-87).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння - залишено без задоволення (т. 2 а.с. 106, 108-115).

Не погодившись з рішенням районного суду, 11 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Цибульник О.С. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (т. 2 а.с. 119-123,136-141,169-176).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом пропущено обов`язкову стадію судового розгляду, а саме дослідження доказів, що є порушенням вимог ст. 229, 235 ЦПК України.

Вказував, що судом необґрунтовано визнано недопустимими доказами додатки до позовної заяви з 15 по 56, посилаючись на те, що ці письмові докази були взяті з матеріалів кримінального провадження № 001700 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, та ч. 4 ст. 190 КК України без відповідного письмового дозволу слідчого, що є порушенням порядку встановленого законом. Зазначав, що на момент подання позовної заяви до суду досудове розслідування по кримінальному провадженню № 001700 було завершено та відкриті матеріали досудового розслідування, а кримінальне провадження з 25 жовтня 2017 року перебуває на розгляді в Печерському районному суду м. Києва, тому вважав, що ніякого письмового дозволу слідчого для використання копій документів з матеріалів кримінального провадження не потрібно.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що позивач передчасно звернувся до суду, оскільки на момент подачі позову не сплило шість місяців з моменту смерті ОСОБА_5 , в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач стала спадкоємцем та прийняла спадщину. Вказував, що позивач звернулась 03 березня 2021 року з заявою про прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_5 та на підставі її заяви була відкрита спадкова справа, тому до позивача перейшли всі права та обов`язки померлого ОСОБА_5 , в тому числі, право звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Тобто, позивач мала законне право на звернення до суду з вказаним позовом, оскільки прийняла спадщину.

Також, не погоджувався з висновками суду, що позивач не надав докази про визнання договору купівлі-продажу від 12 січня 2017 року недійсним чи його розірвання, в матеріалах справи відсутні рішення або вирок суду, який набрав законної сили, в якому було б вказано на те, що такий договір вважається недійсним чи не відповідає закону. Вважав такі висновки суду необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи міститься висновок експерта № 485/ттд від 15 березня 2017 року, зроблений в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0001700 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, та ч. 4 ст. 190 КК України. Відповідно до зазначеного висновку предметом дослідження було встановлення справжності підпису ОСОБА_5 в договорі купівлі-продажу від 12 січня 2017 року, ОСОБА_14 та зареєстрованому в реєстрі за № 07 в графі «продавець ОСОБА_5 », виконаний ймовірно не ОСОБА_5 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_5 » в договір купівлі-продажу від 12 січня 2017 року виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою. Таким чином, встановлено, що ОСОБА_5 не укладав та не підписував договір купівлі-продажу від 12 січня 2017 року посвідченого нотаріусом КМНО ОСОБА_14 та зареєстрованому в реєстрі за № 07, тобто у ОСОБА_5 було відсутнє волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу від 12 січня 2017 року, тому такий договір є не укладений (нікчемний), а нікчемний правочин не може бути визнаний судом недійсним.

Посилковим вважав твердження суду першої інстанції про те, що для витребування майна необхідне рішення або вирок суду про визнання договору купівлі-продажу від 12 січня 2017 року недійсним, оскільки договір купівлі-продажу від 12 січня 2017 року не є укладеним, бо не підписаний ОСОБА_5 . Правочин, який не вчинено не може бути визнаний недійсним, тому визнання договору купівлі-продажу від 12 січня 2017 року недійсним не є належним способом захисту (т. 2 а.с. 119-123,136-141,169-176).

07 травня 2024 року до суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Осадчого С.С., в якому останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі (т. 2 а.с. 210-224).

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , її представники - адвокат Цибульник О.С., адвокат Мишко О.В., третя особа ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити. Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Осадчий С.С. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені поштовими повідомленнями та телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення відповідачки ОСОБА_2 повернулось з відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (знаходження) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Осадчого С.С. Факт належного сповіщення ОСОБА_2 її представник - адвокат Осадчий С.С. підтвердив в судовому засіданні, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення третьої особи ОСОБА_4 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця знаходження від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, за наявними в матеріалах справи доказами, вказана особа оголошена правоохоронними органами в розшук в рамках кримінальної справи. Третя особа приватний нотаріус Київського МНО ОСОБА_14 подала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності (т. 2 а.с. 182-207, 227-232, 235-246).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги т.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 (далі - Спадкодавець або ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , був сином Позивача.

Вказане підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане повторно 11 лютого 2017 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (т. 1 а.с. 21).

31 серпня 2011 року ОСОБА_5 набув у свою особисту власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 105,6 кв.м. (далі - Квартира).

Вказане підтверджується посвідченими Третьою київською державною нотаріальною конторою заповітом від 19.02.1998, зареєстрованим у реєстрі за №1-532 та свідоцтвом про право на спадщину від 31.08.2011 зареєстрованим у реєстрі за №2-932 (т. 1 а.с. 25-28, 79-85).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , видане 16.01.2021 Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

03 березня 2021 року Позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєрової О.В. із заявою про відкриття спадкової справи (т. 1 а.с. 22).

03 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сєровою О.В. за заявою Позивача відкрито спадкову справу №67291753.

Також 03 березня 2021 року ОСОБА_3 подано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сєровій О.В. заяву про відмову від спадщини ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 24).

Разом з тим, станом на час відкриття спадкової справи було з?ясовано, що квартира, яка належала ОСОБА_5 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована за ОСОБА_2 (далі - Відповідач), яка стала власником Квартири на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстрованого в реєстрі за №07 (далі - Договір) (т. 1 а.с. 92-93).

За наданими до суду доказами, спірна квартира здавалась в оренду, що підтверджується договором оренди квартири АДРЕСА_2 від 18.06.2014, укладеним між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та ПАТ «Люкс», актом приймання-передачі Квартири до договору оренди №18/06 від 18.06.2014; договором оренди квартири №01/01-АР/17/5 від 01.01.2017, укладеним між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та ПАТ «Люкс», актом здачі-приймання квартири до договору оренди N?01/01-АР/17/Б від 01.01.2017; договором оренди нерухомого майна від 11.05.2020, укладеним між ОСОБА_5 та громадянином України ОСОБА_11 та актом приймання-передачі житлового приміщення до договору оренди нерухомого майна від 11.05.2020 (т. 1 а.с. 29-43).

Оплата за споживання комунальних послуг, у тому числі за використання електроенергії, водопостачання, теплоенергії та утримання прибудинкової території до теперішнього часу сплачуються Позивачем, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг та випискою по картковому рахунку позивача № НОМЕР_3 ,відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 44-60).

11 лютого 2017 року, за заявою захисника ОСОБА_5 - адвоката Забуги В.В., Шевченківським УП ГУ Національної поліції у м. Києві розпочато кримінальне провадження №0001700 за фактом заволодіння невстановленими особами квартирою, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 61-75, 135-172).

За протоколом допиту від 13 лютого 2017 року потерпілого ОСОБА_5 , останній повідомив, що 08 лютого 2017 року дізнався про вчинення шахрайських дій з належною йому квартирою та укладення 12 січня 2017 року договору купівлі-продажу, якого ОСОБА_5 не укладав і не підписував (т. 1 а.с. 155-159).

За висновком судового експерта Київського науково-дослідного експертного криміналістичного центру МВС України Юріної О.В., виконаним 15 березня 2017 року за № 485/тдд, підпис від імені ОСОБА_5 в договорі купівлі-продажу від 12.01.2017, посвідченому нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстрованому в реєстрі за № 07 в графі «продавець ОСОБА_5 » виконаний, ймовірно не ОСОБА_5 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_5 » в договорі купівлі-продажу квартири від 12.01.2017 виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою (т. 1 а.с. 173-187).

Під час розслідування кримінального провадження №001700 було встановлено, що до вчинення злочину причетний ОСОБА_4 .

За протоколом від 24 березня 2017 року пред`явлення до впізнання приватний нотаріус Київського МНО ОСОБА_14 визнала в особі яка від імені продавця ОСОБА_5 укладала договір купівлі-продажу від 12 січня 2017 року - ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 135- 137).

За протоколом від 03 квітня 2017 року пред`явлення до впізнання потерпіла ОСОБА_2 визнала в особі яка від імені продавця ОСОБА_5 укладала договір купівлі-продажу від 12 січня 2017 року - ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 143- 145).

В ході подальшого розслідування кримінального провадження №0001700 було встановлено, що ОСОБА_4 на підставі актового запису про шлюб з ОСОБА_7 №1762 від 01.09.2015 складеного Хмельницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Хмельницькій області прізвище ОСОБА_4 змінив на ОСОБА_4.

Вказане підтверджується листом з відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві №555/03-01-44 від 16.03.2017, актовим записом про народження ОСОБА_12 №3675 від 22.09.2016. 26.05.2017.

У кримінальному провадженні №0001700, ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України, тобто у пособництві в підробці документів, які видаються установою і надають права та посвідчуються нотаріусом і надають права; в підробленні документа, що посвідчується нотаріусом і надає права, вчиненому повторно; у використанні завідомо підроблених документів; у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненому в особливо великих розмірах.

05 вересня 2017 року у кримінальному провадженні №0001700 затверджено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України та в цей же день підозрюваний ОСОБА_4 під розписку отримав обвинувальний акт у кримінальному провадженні.

25 жовтня 2017 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001700 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України надійшов до Печерського районного суду м. Києва (т. 1 а.с. 222-250).

09 вересня 2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі обвинуваченого ОСОБА_4 оголошено в розшук, а провадження зупинено до розшуку останнього (т. 1 а.с. 260-262).

Отже, у Печерському районному суді м. Києва на даний час здійснюється розгляд кримінального провадження №0001700 (судова справа №761/33200/17-к) за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України.

ОСОБА_5 за життя заперечував факт укладення та підписання договору купівлі-продажу спірної квартири від 12 січня 2017 року.

Вказане підтверджується належно завіреними адвокатом Пурлінським Д.Ю. наданими до районного суду копіями матеріалів досудового розслідування №0001700 (т. 1 а.с. 135-262).

Оскільки обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001700 з 25 жовтня 2017 року перебуває в провадженні на стадії судового розгляду Печерського районного суду м. Києва, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 317 КПК України дозволу слідчого передбаченого ст. 222 КПК України на отримання копій для долучення до матеріалів вказаної цивільної справи не потребує.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими і помилковими висновки суду першої інстанції, який відхилив надані до районного суду докази як отримані з порушенням встановленого законодавством порядку.

Щодо доводів позивача про те, що договір купівлі-продажу квартири від 12 січня 2017 року є не укладеним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, який був чинним на час укладення оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу квартири від 12 січня 2017 року, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (частина перша статті 657 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин - це поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За Договором купівлі - продажу квартири від 12 січня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_14 та зареєстрованого в реєстрі за № 07, ОСОБА_5 відчужив вказану спірну квартиру на користь ОСОБА_2 (додаток № 15 до позовної заяви т. 1 а.с. 75-77).

11 лютого і 13 лютого 2017 року, тобто за життя ОСОБА_5 як власник спірної квартири заявив до правоохоронних органів про те, що він не укладав договору купівлі-продажу спірної квартири від 12 січня 2017 року (т. 1 а.с. 61-66, 155-159).

За висновком судового експерта Київського науково-дослідного експертного криміналістичного центру МВС України Юріної О.В., виконаним 15 березня 2017 року за № 485/тдд, підпис від імені ОСОБА_5 в договорі купівлі-продажу від 12.01.2017, посвідченому нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстрованому в реєстрі за № 07 в графі «продавець ОСОБА_5 » виконаний, ймовірно не ОСОБА_5 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_5 » в договорі купівлі-продажу квартири від 12.01.2017 виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою (т. 1 а.с. 173-187).

Крім того, за протоколом від 24 березня 2017 року та від 03 квітня 2017 року пред`явлення до впізнання приватний нотаріус Київського МНО ОСОБА_14 та потерпіла ОСОБА_2 (яка є відповідачкою у цій цивільній справі), кожна окремо, визнали в особі яка від імені продавця ОСОБА_5 укладала договір купівлі-продажу від 12 січня 2017 року - ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 135-137, 143-145).

Цих обставин і доказів відповідачка ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського МНО ОСОБА_14 не заперечували, зокрема того факту, що 12 січня 2017 року ОСОБА_5 не був присутнім під час укладення і підписання договору купівлі-продажу і вказаний договір не укладав і не підписував.

З таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що є не укладеним договір купівлі - продажу квартири від 12 січня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_14 та зареєстрований в реєстрі за № 07.

Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19, серед іншого вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Судом достеменно встановлено обставини справи, за якими спірний договір купівлі-продажу від 12 січня 2017 року ОСОБА_5 , як власником спірної квартири не укладався і за життя не підписувався.

Вказані обставини підтверджуються вищезазначеними наявними у справі доказами, які відповідачем не спростовані.

Зважаючи на вищевказане, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і помилковими висновки суду першої інстанції про відмову в позові з підстав, що договір купівлі-продажу від 12 січня 2017 року спірної квартири не оспорений, не визнаний недійсним та є чинним.

Щодо обраного позивачкою способу захисту порушеного права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

За статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.(пункт 4.12 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 в редакції чинній на час відкриття спадщини).

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частини перша, друга статті 1212 ЦК України).

Встановлені судом обставини справи і наявні в ній докази в їх сукупності дають підстави для обґрунтованого висновку, що спірний договір купівлі-продажу від 12 січня 2017 року ОСОБА_5 , як власником спірної квартири не укладався і за життя не підписувався, а відтак вказана квартира вибула з володіння власника ОСОБА_5 не з його волі іншим (шахрайським) шляхом.

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , заявила про прийняття та прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті сина, інших спадкоємців які б прийняли спадщину немає, що підтверджується копіями матеріалів спадкової справи (т. 1 а.с. 21-28).

Відповідачка ОСОБА_2 фактично користується спірною квартирою АДРЕСА_1 на підставі визнаного судом неукладеним договору купівлі - продажу від 12 січня 2017 року спірної квартири, чим створює перешкоди позивачці ОСОБА_1 , як спадкоємиці померлого власника у користуванні вказаної квартирою.

З огляду на наведене підлягають задоволенню заявлені вимоги ОСОБА_1 про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .

Інші доводи сторін по справі цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені апелянтом судові витрати мають бути відшкодовані за рахунок відповідачки: 908 грн. судового збору (т. 1 а.с. 14 т. 2 а.с. 10) 17025 грн. (1362 грн. + 15663 грн.) судового збору за розгляд справи апеляційним судом (т. 2 а.с. 128, 166-167).

Слід стягнути з ОСОБА_2 на користь держави - 10442 грн. (11350 грн. ставка яка підлягала сплаті за подання позовної заяви з майнової вимогою - 908 грн. сплачених позивачкою) судового збору за розгляд справи районним судом

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року- скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) задовольнити, витребувати на її користь з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_5 ) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 105,60 кв.м, житловою площею 61,90 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) - 908 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 17 025 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_5 ) на користь держави - 10 442 грн. судового збору за розгляд справи районним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 16 вересня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова