Номер провадження: 22-ц/813/5743/24
Справа № 946/3419/23
Головуючий у першій інстанції Бальжик О.І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Бальжик О.І. 03 травня 2024 року у м. Ізмаїл Одеської області, -

встановила:

У травні 2023 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» (далі ПрАТ «УДП»), в якому просив стягнути: середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП» з 08.03.2023 року у розмірі 409919,61 грн. (а.с.147, 219); моральну шкоду у розмірі 20000 грн.; судові витрати у розмірі 20000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2022 року було визнано незаконним та скасовано наказ №107 від 26.04.2022 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП»; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП» з 16.05.2022 року; стягнуто з ПрАТ «УДП» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.05.2022 року по 06.03.2023 року в розмірі 281396,96 грн., без урахування податків та обов`язкових платежів, які підлягають обов`язковій сплаті.

Однак, на думку позивача, посадовими особами ПрАТ «УДП» навмисно не виконується вищезазначене рішення, про що свідчить наказ №113-Б від 07.03.2023 року, зі змісту якого вбачається, що всупереч судовому рішенню, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування з 08.03.2023 року, а не з 16.05.2022 року; виплачено одноденну середню заробітну плату, замість стягнення заробітної плати за один місяць; визначено робоче місце начальника СМТЗтаГО ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (із застосування оргтехніки загального користування) та призначено відповідальну особу за ведення окремого табелю робочого часу позивача та здійснення поточного контролю за додержанням Правил внутрішнього трудового розпорядку. Відповідачем виконано рішення лише в частині сплати визначених ним грошових сум. Позивач звертався до відповідача та просив надати роз`яснення, яким чином, маючи в підпорядкуванні на день звільнення десять працівників з робочими місцями, які знаходяться (як і позивача) в адміністративній будівлі №1 ПрАТ «УДП» за адресою: АДРЕСА_2 , він може виконувати функціональні обов`язки поза межами адміністративної будівлі №1, тобто за адресою Бази технічного обслуговування флоту: АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_1 просив надати йому його посадову Інструкцію, але відповіді станом на час звернення із позовом не отримав. Вважав, що наказ відповідача про поновлення на роботі ОСОБА_1 не надає можливості останньому приступити до виконання своїх попередніх обов`язків та не забезпечує можливості доступу до роботи. Фактичним недопущенням до роботи відповідач завдав позивачу моральні страждання, які полягали у позбавленні його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти для себе та для сім`ї, у приниженні честі та гідності, а також його ділової репутації, втраті душевного спокою, погіршенні стану здоров`я.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03.05.2024 року позову ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03.05.2024 року доповнено резолютивну частину рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 травня 2024 року реченням такого змісту:

«Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про відшкодування моральної шкоди, - залишити без задоволення».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем не було надано доказів виділення та закріплення за позивачем конкретного робочого місця (кабінету) та не надано доказів ознайомлення з умовами праці. Фактично поновивши позивача на роботі, відповідач не вжив заходів щодо звільнення/переведення з цієї посади працівника, який її займав на час винесення наказу №113-Б від 07.03.2023 року. Відповідач, фактично поновивши позивача на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП», в підпорядкуванні якого в штаті на день звільнення знаходилось десять підлеглих працівників з робочими місцями, які знаходились (як і позивача) в адміністративній будівлі №1 ПрАТ «УДП» за адресою: м. Ізмаїл, вул. Пароходна, 28, не забезпечив доступ позивачу виконувати функціональні обов`язки, визначивши його робоче місце поза межами адміністративної будівлі №1, тобто за адресою Бази технічного обслуговування флоту: АДРЕСА_1 . На підставі викладеного ОСОБА_1 вважає, що відповідачем не було надано належних і допустимих доказів того, що ним поновлено позивача на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування (СМТЗ та ГО) ПрАТ «УДП» та фактично допущено до цієї роботи, або що невиконання судового рішення про поновлення на роботі сталося з вини самого працівника.

Сторони про розгляд справи на 03.09.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

ПрАТ «УДП», адвокат Вишневська Г.В. та адвокат Мінаєв Д.Д. були сповіщені належним чином шляхом направлення судових повісток на офіційні електронні адреси.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу №201 від 03.12.2020 року ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника служби матеріально-технічного постачання ПрАТ «УДП».

Згідно з витягом з наказу №91 від 24.03.2022 року, з 24.03.2022 року у штатному розписі працівників підрозділів, підпорядкованих безпосередньо заступнику генерального директора з питань безпеки та зовнішньоекономічної діяльності, на базі служби матеріально-технічного постачання створено службу матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування у складі однієї штатної одиниці начальника, з посадовим окладом 29025 гривень (а.с. 117, 132).

Згідно наказу №64 від 24.03.2022 року, ОСОБА_1 був переведений на посаду начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП».

Наказом №107 від 26.04.2022 року ОСОБА_1 був звільнений згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін з 16.05.2022 року (а.с.7-9).

Згідно з наказом №274 від 10.06.2022 року, з 23.09.2022 року скорочено штат працівників берегових підрозділів ПрАТ «УДП» згідно з Додатком (а.с. 118, 133, 134).

Як вбачається зі штатного розпису працівників підрозділів, підпорядкованих безпосередньо генеральному директору ПрАТ «УДП», з 23.09.2022 року вилучено з апарату управління 14 штатних посад, служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування 13, відділу зовнішньоекономічної діяльності 1, відділу казначейства 7, групи організації праці та заробітної плати 3, усього 52 (а.с. 119, 120, 135, 136).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2023 року було визнано незаконним та скасовано наказ №107 від 26.04.2022 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП»; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП» з 16.05.2022 року; стягнуто з ПрАТ «УДП» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.05.2022 року по 06.03.2023 року в розмірі 281396,96 грн., без урахування податків та обов`язкових платежів, які підлягають обов`язковій сплаті. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання (а.с.10-13).

Згідно з наказом №138-ОП від 07.03.2023 року, на виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2023 року введено до штатного розпису працівників берегових підрозділів ПрАТ «УДП» з 08.03.2023 року посаду начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування з посадовим окладом у розмірі 29025 грн. (а.с. 121, 137).

Наказом №113-Б від 07.03.2023 року поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП» з 08.03.2023 року; наказано Департаменту бухгалтерського обліку виплатити начальнику СМТЗтаГО ОСОБА_1 одноденну середню заробітну плату; визначено робоче місце начальника СМТЗтаГО ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (із застосуванням оргтехніки загального користування); директору Департаменту технічного захисту об`єктів та інформації ОСОБА_3 наказано забезпечити контроль пропускного режиму за вищевказаною адресою та ознайомлення під особистий підпис з цим наказом ОСОБА_1 ; директору ГВСП «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод» Бондаренку забезпечити призначення начальника «Бази технічного обслуговування флоту» (м. Ізмаїл) ГВСП «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод» ОСОБА_4 відповідальною особою за ведення окремого табелю обліку робочого часу начальника СМТЗтаГО ОСОБА_2 та здійснення поточного контролю за додержанням Правил внутрішнього трудового розпорядку.

Копія вказаного наказу направлена позивачу додатком «Viber» на його номер телефону (а.с.16, 57, 58).

Листом за вих.№241/01-01.2/01-01 від 08.03.2023 року ОСОБА_2 було повідомлено про поновлення на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП» з 08.03.2023 року, зобов`язано з`явитися до департаменту мотивації праці та соціально-кадрових відносин для ознайомлення з наказом та прибуття на визначене робоче місце (а.с.55, 56).

З наказом ОСОБА_1 був ознайомлений під підпис 13.03.2023 року, про що свідчать власноручні письмові заперечення та підпис останнього (а.с.15, 54).

З Акту №А14101-122, складеного 13.03.2023 року комісією у складі начальника служби захисту інфраструктури Управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів ДТЗОтаІ І. Войтко, керівника бюро перепусток Управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів ДТЗОтаІ О. Гусака, фахівця відділу технічного контролю Управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів ДТЗОтаІ О. Марійчука вбачається, що 13.03.2023 року, з 10 години 10 хвилин по 10 годину 20 хвилин ОСОБА_1 відвідав Адміністративну будівлю №1 ПрАТ «УДП», та 13.03.2023 року о 10 годині 20 хвилин ОСОБА_1 покинув АБ №1 підприємства, про що свідчать записи в Журналі обліку відвідувачів в Адміністративну будівлю №1 ПрАТ «УДП» (а.с.59-65).

Наказом №163-Б від 31.03.2023 року, у зв`язку із технічною помилкою, було внесено зміни до пункту 1 наказу ПрАТ «УДП» від 07.03.2023 року №113-Б «Щодо поновлення на роботі» та викладено його в такій редакції: «1. Поновити працівника ОСОБА_1 на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування (далі СМТЗтаГО) з 16.05.2022» (а.с.66).

За змістом інформації, наданої директором ДТЗОтаІ Р. Назарко за вих.№СЛ/154/01-12.1.1 від 05.04.2023 року, згідно даних записів журналу обліку осіб, транспортних засобів та контролю ввезення/внесення вивезення/винесення ТМЦ на/з території об`єктів ПрАТ «УДП» за період з 13.03.2024 року по 04.04.2024 року про вхід/вихід начальника ОСОБА_5 - інформація відсутня (а.с. 67).

На виконання листа директора ДМПтаСКВ А. Трипольської за вих.№308/01-01.2/01-01 від 23.03.2023 року, ОСОБА_1 письмово повідомив про те, що він відсутній на робочому місці через недотримання ПрАТ «УДП» чинного законодавства України. Додатково просив надіслати йому належним чином завірені копії посадової інструкції та наказу №113-Б від 07.03.2023 року про поновлення його на роботі. Також просив роз`яснити, яким чином, маючи в підпорядкуванні на день звільнення десять працівників з робочими місцями, які знаходяться в адміністративній будівлі №1 ПрАТ «УДП» за адресою: м. Ізмаїл, вул. Пароходна, 28, він може виконувати функціональні обов`язки поза межами адміністративної будівлі №1, тобто за адресою Бази технічного обслуговування флоту: АДРЕСА_1 (а.с.73).

За змістом платіжної інструкції №АОО1587 вид 17.04.2023 року, ОСОБА_1 на картку була перерахована заробітна плата в сумі 226524,56 грн. (а.с.78).

Згідно з наказом №38-С від 02.05.2023 року, ОСОБА_1 притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення у зв`язку із прогулом на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.76, 77).

Згідно відомості №АОО66 від 17.05.2023 року, ОСОБА_1 була перерахована заробітна плата та інші види оплати праці (у т.ч. премія, відпускні, лікарні) в сумі 15838 грн. 53 коп. (а.с. 79).

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною 7 ст. 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналогічні за змістом положення містить п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України.

Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).

Згідно ч. 2 ст. 129 Конституції України, обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України, суду необхідно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічні правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судому постановах від 24.06.2021 року у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 року у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 року у справі №640/19103/19 та інших.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм та судової практики дає підстави для висновку про те, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

За змістом положень ст. 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі №461/1303/19.

Відповідно, період з моменту ухвалення рішення про поновлення на роботі до моменту прийняття відповідачем наказу про поновлення є періодом затримки виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі, виданий роботодавцем на наступний день після постановлення рішення Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області, є негайним виконанням рішення суду.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач будь-яким чином перешкоджав позивачеві приступити до виконання посадових обов`язків, матеріали справи не містять. І навпаки, доведеним є те, що роботодавцем пропонувалося ОСОБА_1 з`явитися до департаменту мотивації праці та соціально-кадрових відносин для ознайомлення з наказом та прибуття на визначене робоче місце. Проте, будучи особисто ознайомленим під підпис із наказом про поновлення на посаді, ОСОБА_1 на роботу не прибув та до виконання посадових обов`язків не приступив без поважних на те підстав.

Доводи представника позивача про те, що ОСОБА_1 не був ознайомлений з Посадовою інструкцією начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП» та з Положенням про структурний підрозділ, судами до уваги не приймає, оскільки будь-яких перешкод для виконання своїх професійних обов`язків на займаній посаді до моменту звільнення позивач не мав.

Крім того, розділом 4 «Загальні положення» Порядку розробки, оформлення, погодження та затвердження посадових та робочих інструкцій працівників ПрАТ «УДП» №Б/К-1-02-ООТиЗ-04, затвердженого наказом ПрАТ «УДП» від 25.07.2016 року за №188, яка діяла на момент звільнення ОСОБА_1 з посади, передбачено, що посадова та робоча інструкція розробляються безпосередньо керівником структурного підрозділу. Якщо структурний підрозділ був перейменований або підпорядкований та не змінилися його задачі та функції, зміни до посадових (робочих) інструкцій вносяться впродовж одного місяця з дати видання наказу. Відповідальність за своєчасну розробку ПІ (РІ) працівників підрозділу та внесення змін до них несе керівник структурного підрозділу (а.с.165).

Аналогічно безпідставними є доводи представника позивача, викладені у апеляційній скарзі про те, що визначення ОСОБА_1 робочого місця за іншою адресою в цьому ж населеному пункті свідчить про невиконання рішення суду про поновлення на посаді.

Колегія суддів зазначає, що ст. 29 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце.

Таким чином, визначення робочого місця є обов`язком саме роботодавця, і жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язок останнього узгоджувати розташування такого робочого місця із працівником.

Відповідно, доводи позовної заяви та апеляційної скарги про те, що відповідач, фактично поновивши позивача на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП», в підпорядкуванні якого в штаті на день звільнення знаходилось десять підлеглих працівників з робочими місцями, які знаходились в адміністративній будівлі №1 ПрАТ «УДП» за адресою: м. Ізмаїл, вул. Пароходна, 28, не забезпечив доступ позивачу виконувати функціональні обов`язки, визначивши його робоче місце за адресою Бази технічного обслуговування флоту: АДРЕСА_1 , - базуються виключно на припущеннях ОСОБА_1 та не можуть бути доказом порушення прав позивача, особливо враховуючи, що останній не виявив бажання приступити до виконання своїх функціональних обов`язків.

Так само, не могло бути перешкодою для виконання трудових функцій зазначення у наказі відмінної від рішення суду дати поновлення працівника на посаді, оскільки вказана технічна помилка в подальшому була виправлена наказом №163-Б від 31.03.2023 року.

Щодо доводів позовної заяви ОСОБА_1 про те, що відповідачем формально виконано рішення суду про поновлення його на посаді, оскільки посада начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП» була зайнята іншою особою, а підлеглі працівники були переведені в новостворений структурний підрозділ, є безпідставними, оскільки, по-перше, відповідачем у повному обсязі було виконано рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, а питання щодо подальшого працевлаштування особи, яка можливо займала цю посаду, не є предметом розгляду даної справи, та по-друге, жодних доказів на підтвердження того, що станом на момент поновлення позивача на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування ПрАТ «УДП», вказана посада була зайнята іншою особою, матеріали справи не містять.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, процесуальним засобом забезпечення належного та своєчасного виконання судового рішення є судовий контроль, підстави та порядок здійснення якого визначені розділом VІІ ЦПК України.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, оскільки відповідачем видано наказ про поновлення позивача на посаді негайно після ухвалення судового рішення, та сплачено одноденну середню заробітну плату за 07.03.2023 року.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, яку позивач оцінив у 20000 грн., суд правильно виходив з положень ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є похідними від його вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, у задоволенні яких відмовлено, суд першої інстанції обґрунтовано не вбачав підстав для їх задоволення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідачем не було надано належних і допустимих доказів того, що ним поновлено позивача на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування (СМТЗ та ГО) ПрАТ «УДП» та фактично допущено до цієї роботи, або що невиконання судового рішення про поновлення на роботі сталося з вини самого працівника, - колегія суддів вважає необгрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до п 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї незаконної або недобросовісної поведінки.

У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

У даному випадку є доведеним, що ПрАТ «УДП» здійснило усі передбачені законом дії щодо виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2022 року, поновило позивача на посаді начальника служби матеріально-технічного забезпечення та господарського обслуговування (СМТЗ та ГО) ПрАТ «УДП» та фактично допустило ОСОБА_1 до цієї роботи. Позивач мусив приступити до роботи у визначеному місці, та не порушувати трудову дисципліну, знаходитися на роботі та робочому місці, сумлінно виконувати трудові обов`язки.

Однак, ОСОБА_1 , будучі ознайомленим із наказом про поновлення його на роботі, до роботи не приступив без поважних причин та з власної ініціативи. При цьому, сама по собі незгода працівника із певними положеннями наказу не може бути підставою для не приступлення до роботи та не виконання робочих функцій, проте може бути оскаржена, однак до матеріалів справи докази оскарження наказу про поновлення його на роботі апелянт не надав. Жодних доказів того, що роботодавець своїми діями/бездіяльністю заважав позивачу стати до роботи, виконувати її, ОСОБА_1 не надав.

Колегія суддів зазначає, що така поведінка працівника не може бути визнана добросовісною та залишена поза увагою суду при вирішенні питання щодо наявності/відсутності правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

У свою чергу, роботодавець вживав необхідні заходи та створив належні умови для поновлення позивача на роботі та надання йому робочого місця, однак останній, діючи на власний розсуд, свідомо відмовився від виконання своїх функціональних обов`язків без поважних причин.

Вказане свідчить про те, що відповідачем, при виконанні рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2022 року, не були допущені порушення трудового законодавства.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03.05.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 13 вересня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе