Справа № 301/2897/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сідун Владислав Мирославович, на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2023 року у складі судді Даруди І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 07 липня 2020 року відповідач ОСОБА_2 надав позивачу ОСОБА_1 розписку про те, що він отримав від позивача в борг грошову суму в розмірі 9000 доларів США в рахунок придбання ОСОБА_1 торгового комплексу «Синявка», та зобов`язався оформити необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу торгового комплексу «Синявка» на ОСОБА_1 . Дана розписка написана власноручно ОСОБА_2 .

Зазначав, що у зв`язку із неповерненням та безпідставним утриманням у себе ОСОБА_2 відповідних коштів, позивач змушений був звернутися з позовом до суду.

Вказуває, що заочним рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року у справі №301/2043/20 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 253686 гривень 60 копійок боргу та 2143 гривні 60 копійок судових витрат.

Однак, постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 січня 2023 року відповідне заочне рішення змінено у частині правового обґрунтування, а резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишено без змін. Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач, отримавши кошти від позивача згідно розписки від 07 липня 2020 року до цього часу їх безпідставно утримує та не повертає. Відповідно, суд встановивши безпідставність тримання відповідних коштів згідно ст.1212 ЦК України вирішив у примусовому порядку стягнути відповідні кошти, які ще із жовтня 2020 року безпідставно відповідач не повернув. Відтак, суд вказав вірним, що ОСОБА_2 станом на 01 жовтня 2020 року повинен був повернути позивачеві еквівалент відповідної суми у доларах США - 253686,60 грн. та судові виграти 2143,60 грн.

З врахуванням наведеного, позивач має право відповідно до ст. 625 ЦПК України на стягнення інфляційних втрат та 3% річних на суму, яку йому повинен був сплатити ОСОБА_2 , - 253686 грн.

Вказуває, що 22 червня 2023 року відповідачем було повернуто частину коштів у розмірі 115909,10 грн. у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду, а інша частина у розмірі 137777,50 грн. залишається не повернутою на час звернення до суду із цим позовом.

З огляду на вище наведене, ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь із ОСОБА_2 інфляційні втрати на суму боргу в розмірі 126963,36 грн. та три проценти річних у розмірі 21341,64 грн.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Антоновича3% річних згідно ст. 625 ЦК України за період з 26.01.2023 по 15.08.2023 в розмірі 4211,89 (чотири тисячі двісті одинадцять гривень вісімдесят дев`ять копійок) гривень. В решті позовних вимог відмовлено за недоведеністю позовних вимог. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сідун Владислав Мирославович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Апеляційну скаргу мотивовано , що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що позивачем заявлено вимогу не про повторне стягнення суми заборгованості чи її складової, а враховуючи зміну грошової одиниці виконання зобов`язання, що не оскаржувалося сторонами, ставилося питання виключно про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат, пов`язаних із зволіканням ним повернення суми безпідставно утриманих коштів. Крім цього, судом першої інстанції було проігноровано те, що сума грошових коштів, які повинен повернути відповідач визначено виключно у національній валюті вже з моменту подання позовної заяви у справі №301/2043/20. Вказує про помилковість висновку суду першої інстанції щодо виникнення обов`язку у відповідача повернути відповідні грошові кошти лише у 2023 року, коли було прийнято постанову Закарпатським апеляційним судом у справі №301/2043/20, оскільки вказаним судовим рішенням лише встановлено фактичні обставини справи, а саме зобов`язання між сторонами виникло раніше.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пітух В.І., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вказує, що судом належними та допустимими доказами встановлено, що зобов`язання між сторонами виникло в іноземній валюті доларах США, а заочне рішення Іршавського районного суду Закарпатської області №301/2043/20 від 30 листопада 2020 року виконано в повному обсязі, відтак зобов`язання за договором позики грошових коштів від 07 липня 2019 року припинено. Зазначає, що частина друга статті 625 ЦПК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у національній валюті гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку не застосовується. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про виникнення обов`язку у відповідача щодо повернення відповідних коштів лише у 2023 році, коли було ухвалено постанову Закарпатського апеляційного суду по відповідній справі, що узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц, де висловлена правова позиція про те, що з набранням чинності рішення суду про стягнення коштів у порядку статті 1212 ЦК України у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір коштів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року у справі №301/2043/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , НОМЕР_3 (двісті п`ятдесят три тисячі шістсот вісімдесят шість) гривень 60 копійок боргу. Вирішено питання про судові витрати (а.с.13-15).

На виконання зазначеного заочного рішення, 11 січня 2021 року Іршавським районним судом Закарпатської області видано виконавчий лист у справі №301/2043/20 (а.с.34-34 зворот).

29 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Хриптою О.О. відкрито виконавче провадження №64326200 з виконання виконавчого листа №301/2043/20, виданого Іршавським районним судом Закарпатської області 11 січня 2021 року (а.с.35-35 зворот).

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 02 березня 2022 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року у цивільній справі №301/2043/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення бору - залишено без задоволення (https://reyestr.court.gov.ua/Review/103599749).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 січня 2023 року у справі №301/2043/20 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року змінено в частині правового обґрунтування. Резолютивну частину рішення суду першої інтенції залишено без змін (а.с.7-12).

29 серпня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Романом Романом Михайловичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №64326200 на підставі п. 9 частини першої ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження», а саме повного фактичного виконання рішення суду згідно виконавчого документа (а.с.36-36 зворот).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок щодо повернення відповідних коштів виник у ОСОБА_2 лише у 2023 році, коли було винесено постанову Закарпатського апеляційного суду по відповідній справі, що узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц, де висловлена правова позиція, що з набранням чинності рішення суду про стягнення коштів у порядку ст. 1212 ЦК України у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір коштів, а тому вважав, що стягненню підлягають 3% річних на суму заборгованості, стягнутої рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року у справі №301/2043/20, за період з 26 січня 2023 року, дати набуття судовим рішенням законної сили, по 15 серпня 2023 року, дати звернення позивача до суду із вказаним позовом. Крім цього, вказував, що посилання позивача про підстави стягнення з відповідача інфляційних втрат на суму боргу, визначеного рішенням суду, в розмірі 126 963 грн. 36 коп. є безпідставними та недоведеними, оскільки постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 січня 2023 року встановлено, що зобов`язання між сторонами виникло в іноземній валюті, а саме: відповідач згідно розписки отримав від позивача 9000 доларів США, що визнано самим відповідачем і не заперечується.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Глава 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» знаходиться в підрозділі 2 «Недоговірні зобов`язання» розділу 3 «Окремі види зобов`язань», який входить до книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З наведених норм убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала) зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому.

Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Так, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

В іншому випадку (за позицією відповідача) без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, тобто якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Такий підхід суперечив би засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у частині третій статті 509 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22 (провадження №12-45гс23).

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача відповідно до приписів ч.2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат за період із 01.10.2020 по 13.08.2023, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача про неможливість нарахування у даній справі інфляційних втрат на прострочену суму заборгованості, обґрунтованих тим, що зобов`язання між сторонами виникло в іноземній валюті доларах США, а положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у національній валюті гривні, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості у справі №301/2043/20 в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 24 вересня 2020 року, відтак з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду наведеною у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №340/385/17.

Згідно з наданого позивачем розрахунку за період із 01.10.2020 по 13.08.2023 вбачається, що 3% річних становлять 21341,64 грн., а інфляційні втрати - 126963,36 грн. (а.с.17-20).

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, поданий позивачем, колегія суддів встановила, що він є правильним та здійснений у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, з урахуванням рекомендацій Верховного Суду України, викладених у листі №62-97р від 03.04.1997 «Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». Правомірність цього розрахунку відповідачем не спростовано.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону, які регулюють спірні правовідносини у справі, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не дав їм належної правової оцінки та дійшов неправильних висновків про часткове задоволення заявлених вимог.

Відповідно до ч.1 п.1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Виходячи з наведеного рішення суду першої інтонації підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення поданого позову з вищенаведених підстав.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов підлягає до задоволення, то відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача.

При поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 947 грн. (а.с.2), при подані апеляційної скарги 2224,57 грн. (а.с.85), а всього 3171,57 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3171,57 грн. у відшкодування сплаченого судового збору.

Крім цього, позивач у суді першої інстанції просив стягнути з відповідача понесені витрати за надання правничої допомоги в розмірі 9000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Сідун Владислав Мирославович здійснював представництво позивача в суді першої та апеляційної інстанції на підставі договору про надання правничої допомоги №3/08 від 01 серпня 2023 року (а.с.22-22 зворот).

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги адвокатом Сідуном Владиславом Мирославовичем надано платіжну інструкцію №@2PL233648 від 16 серпня 2023 року на суму 9000 грн. (а.с.30).

Таким чином, витрати за надання правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 9000 грн. є обґрунтованим та доведеними.

Колегія суддів вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 9000 грн., з врахуванням наданих адвокатом послуг, є співмірними із складністю справи та наданими адвокатом послугами, відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) та розумності, а тому такі підлягають задоволенню.

Керуючись ст.374, п.4 ст.376, ст.ст.381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сідун Владислав Мирославович задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за період із 01.10.2020 по 13.08.2023 у розмірі 148 305 гривень, з яких:

21341,64 гривень три проценти річних відповідно до ст.625 ЦК України;

126963,36 гривень інфляційні втрати відповідно до ст.625 ЦК України.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 9000 гривень витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у відшкодування сплаченого судового збору 3171,57 гривень, з яких: 947 гривень у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та 2224,57 гривень у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 13 вересня 2024 року.

Головуючий :

Судді: