Справа №751/9566/23
Провадження №2/751/491/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Овсієнко Ю. К.

за участю секретаря Шульга В.Л.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Чернігівської міської ради, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , у якому просить визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею - матір`ю дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.10.2019 році вона одружилася з ОСОБА_4 , від шлюбу мають двох спільних дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

27.09.2021 року рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова, шлюб між ними було розірвано. Позивач пояснює, що причиною розірвання шлюбу стало те, що батько дітей поводив себе агресивно, здійснював відносно неї фізичне насилля в присутності їхніх дітей, а саме вибивав вхідні двері квартири, де вона з дітьми мешкала та зареєстрована, на що вона викликала поліцію та писала заяву про вчинення відносно неї фізичного насилля відповідачем.

Вказує, що у зв`язку з початком війни вона за для безпеки дітей виїхала до Івано-Франківської територіальної громади. На її неодноразові прохання надавати матеріальну допомогу в утриманні їхніх дітей, відповідач їй відмовляв, крім того у відповідача наявна заборгованість по аліментам. У зв`язку з небезпекою вона була вимушена виїхати з України до Німеччини з дітьми за для їх безпеки та психологічного здоров`я, також відсутністю підтримки з боку батька дітей та його постійної агресії та погроз, їй довелося 17.04.2022 року виїхати до Німеччини. На сьогодні донька відвідує дитячий садочок, а син ходить до школи, діти добре адаптувалися та почувають себе в безпеці.

Позивач стверджує, що незалежно від їхнього місця знаходження вона не перешкоджає в спілкуванні дітей з батьком. Син та донька завжди проживали з нею та знаходяться на її утриманні, крім того вони зареєстровані за однією адресою зі нею з самого народження.

Вказує, що доньці три роки, а тому вважає, що в такому віці особливо потребує материнського піклування. З сином ОСОБА_7 у них дружні та довірчі стосунки, після всіх вчинків батька, яке він бачив особисто, в нього наявний страх, що батько може його забрати. Для дітей вона сама створила всі необхідні умови для розвитку та нормального життя.

Вважає, що при передачі дітей батькові будуть порушені їх стійкі, усталені зв`язки із оточенням, звичним до них на сьогодні середовищем, що не відповідатиме найкращим інтересам малолітньої доньки та їхнього сина. Проживання дітей з нею відповідатиме найкращому на сьогодні забезпеченню їх інтересів.

Позивач також вказує, що має постійне місце проживання за вказаною адресою, не судима, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягалася, не має хронічних захворювань, на обліку в психоневрологічному та інших диспансерах не перебувала і не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання. Відповідач в телефонних розмовах постійно погрожує, що забере від неї дітей шляхом клопотання до Юстиції Німеччини про те, щоб повернути дітей до України. Хоча вона не має наміру залишатися закордоном, а лише знаходиться за для безпеки дітей. На її запитання навіщо він це робить, він надав пояснення, що таким чином він бажає помститися їй. Вважає, що відповідача не цікавить думка, бажання дітей , інтереси та їх безпека, а лише особиста вигода.

Вона не збирається обмежувати при наявності бажання зі сторони батька спілкування з сином та має намір повернутися в Україну, але коли це буде безпечно для дітей.

Така поведінка відповідача її обурила та змусила звернутися до суду за захистом своїх прав та насамперед інтересів їхніх дітей.

Ухвалою суду від 28.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням по справі підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 20.03.2024 року закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті.

30.04.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 58-60), у якому просить відмовити у задоволенні позову. Суть заперечень проти позову, наведених у відзиві, зводиться до того, що відповідачу відомо лише те, що його діти проживають у Німеччині. Точної адреси та умов проживання йому не відомо. Вважає, що за відсутності спору на момент розгляду справи та відомостей про обстеження умов проживання та місце знаходження дітей, у задоволенні позову слід відмовити. Звертає увагу на те, що Служба у справах дітей, як (державний орган України) не має можливості та компетенції провести обстеження умов проживання дітей за кордоном у Німеччині, а відтак і видати висновок, який повинен містити дійсну інформацію, на підставі встановлених опікою фактів. Вважає, що між сторонами не існує спору про місце проживання дітей з матір`ю, а тому відсутній предмет спору. Позивач не надала доказів того, що питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків є спірним і це питання не врегульовано між сторонами. Звертаючись до суду із позовною заявою, позивач не вказує про обставини, які слід кваліфікувати як наявність її порушеного права.

Позивач та її представник, які приймали участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Також представник позивача пояснили, що відповідач неодноразово погрожував позивачці, чинив психологічний тиск. Діти з батьком спілкуються як це передбачено укладеним між позивачем та відповідачем договором.

Представник відповідача, яка приймала участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, позов не визнала і у його задоволенні просила відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснила, що батько не заперечує, що діти проживають з матір`ю, аліменти сплачує, заборгованості не має. Обставини, які можуть виникнути у майбутньому, не є підставою для задоволення даного позову.

Представник третьої особи Орган опіки та піклування Чернігівської міської ради у судове засідання не з`явився. До суду від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі їх їхнього представника. Додатково зазначили, що висновок органу опіки та піклування, який був наданий до суду раніше, підтримують у повному обсязі; просять прийняти рішення з урахуванням інтересів дітей (а.с. 109).

У судовому засіданні за клопотанням позивача, проти якого не заперечувала сторона відповідача, у режимі відеоконференції було з`ясовано думку дитини ОСОБА_8 з приводу визначення місця його проживання, який повідомив, що живе з мамою у Німеччині і в основному хоче жити з мамою, оскільки він тут освоївся і в Україні небезпечно. З батьком хотів би бути на канікулах. Мама у спілкуванні з татом його не обмежує.

Вислухавши пояснення сторін, думку дитини, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась ОСОБА_6 . Батьками дітей є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с. 9, 10).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.09.2021 року по справі №751/4914/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 29 жовтня 2019 року Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, актовий запис №1942- розірвано.

11.01.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір про здійснення батьківських прав та виконання обов`язків батьками на період дії воєнного стану в Україні, посвідчений приватним нотаріусом Івано-франківського міського нотаріального округу Ковачак Л.Т., зареєстрований в реєстрі за №177, предметом якого є здійснення батьківських прав та виконання обов`язків батьками щодо дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: визначення порядку з здійснення батьками батьківських прав щодо дітей, порядку та графіку зустрічі батька з дітьми на період дії воєнного стану в Україні (а.с. 64, 66-67).

Зі змісту відповіді заступника начальника ГУНП в Чернігівській області від 07.12.2022 №08/9-69 та акту від 07.08.2023 року, наданого позивачем до позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 на даний час разом зі своїми дітьми мешкає в АДРЕСА_1 (а.с. 16, 79).

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини (пункт 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)).

Подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

З вказаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже тільки потім права батьків (постанова Верховного Суду 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, провадження № 61-9115св22).

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема: обстеження умов проживання; характеристики психоемоційного стану дитини; поведінки батьків стосовно дитини; висновку органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, провадження № 61-9074св20).

Згідно матеріалів справи діти сторін - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають у Республіці Німеччина, м. Мюльхаузен, разом з матір`ю ОСОБА_1 ..

Батько дітей - ОСОБА_4 , проживає окремо, як на день подання позову і на день розгляду справи судом.

Щодо місця проживання дітей разом із матір`ю, відповідач ОСОБА_4 не заперечує, не ставив питання про визначення місця проживання дітей разом із ним, навпаки, як вбачається із відзиву на позовну заяву, так і пояснень представника відповідача у судовому засіданні - відповідач не заперечує, що діти проживають з матір`ю, уклав із позивачем нотаріально посвідчений договір, яким сторони фактично визначили місце проживання дітей із матір`ю - позивачем ОСОБА_1 , а батька - відповідача ОСОБА_4 , який проживає окремо, визначено форми його участі у спілкуванні з дітьми дітьми.

Також, згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 07 травня 2024 року №275, орган опіки та піклування не може на даний час розглянути спір між батьками та визначити місце проживання дітей з одним із батьків, оскільки з дітьми та їх матір`ю неможливо провести бесіду, також неможливо провести обстеження умов проживання дітей через їх фактичну відсутність на території України (а.с. 94, 95).

Відповідно до приписів ч.1 статті 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи із правового аналізу даної норми Закону, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, зверненню до суду із позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той із батьків, хто звернувся до суду із таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини, і з даного приводу між ними існує спір.

Фактично спір щодо місця проживання дитини у даній справі був ініційований матір`ю дітей дитини, з якою діти і так фактично проживають. При цьому, відповідач у справі - мати дитини не вимагав і не вимагає зміни місця проживання дітей, у визначеному Законом порядку із самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом, в межах розгляду даної цивільної справи, про визначення місця проживання дітей разом з ним, не звертався.

Стосовно доводів позивача, що відповідач чинить дії, щоб забрати дітей, не знайшли свого підтвердження. Суд погоджується з твердженням сторони відповідача про те, що обставини, які можуть виникнути у майбутньому, не є підставою для задоволення даного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 264, 293, 294, 315, 316, 319 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. К. Овсієнко