КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/28380/23

28 cерпня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Трушкевич Валерії Валеріївни на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Букіної О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у якій позивач просила:

- стягнути з Національного антикорупційного бюро України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 133 455,42 грн.;

- стягнути з Національного антикорупційного бюро України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн.;

- стягнути з Національного антикорупційного бюро України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 9 000,00 грн.

До початку судового розгляду по суті від представника відповідача Національного антикорупційного бюро України надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині заявлених вимог ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки заявлені позовні вимоги в цій частині не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Клопотання про закриття провадження в частині заявлених вимог, викладене представником Національного антикорупційного бюро України у поданому до суду відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року провадження в частині заявлених вимог ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про відшкодування матеріальної шкоди в порядку цивільного судочинства, закрито.

Роз`яснено позивачу про право на звернення до суду з вимогами до Національного антикорупційного бюро України про відшкодування матеріальної шкоди в порядку адміністративного судочинства.

Позов ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про відшкодування моральної шкоди продовжено розглядати в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник позивача звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу скасувати та направити справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обгрунтовувала тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що через протиправну поведінку відповідача позивачу була завдана матеріальна шкода, яка полягає в тому, що позивач втратила право на отримання та не отримала передбачену законодавством допомогу по тимчасовій непрацездатності у зв'язку з вагітністю та пологами за рахунок коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування, яку фактично би отримала за обставин, якби була працевлаштована відповідачем, і якби відповідач не порушив її право. Відтак, предметом звернення до суду є компенсація збитків, спричинених зазначеною бездіяльністю НАБУ, а відтак вимога про відшкодування завданої матеріальної шкоди підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства із встановленням судом усіх елементів складу цивільного правопорушення.

Вказувала, що звернення до адміністративного суду з позовною заявою про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної відповідачем, без заявлення вимоги вирішити публічно-правовий спір, який фактично у цій справі вже вирішений, буде порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з огляду на те, що адміністративний суд у цьому конкретному випадку завідомо не є судом, встановленим законом.

Зауважувала, що суд першої інстанції послався на висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у цій справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник НАБУ - Ярчак І.С. просив ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що cуд дійшов обгрунтованих висновків, що до спірних правовідносин неможливо застосувати норми ЦК України, оскільки спір виник щодо стягнення допомоги по вагітності та пологах, питання нарахування та виплати якої регулюються спеціальним законом, у публічно-правовій площині, тобто за правилами КАС України, як такі, що нерозривно пов'язані з правовідносинами щодо проходження публічної служби.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник відповідача НАБУ - Пилипенко С.М. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України в частині відшкодування матеріальної шкоди, заявлені у цій справі, підлягають розгляду у порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, оскільки безпосередньо пов`язані з проходження позивачем публічної служби.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодиться не може з огляду на наступне.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто,передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у чинній редакції).

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

До справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Отже, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби - одним з елементів припинення такої служби.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У справі, яка розглядається, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У даній справі спір виник у зв'язку з протиправною бездіяльністю відповідача, що призвела до втрати позивачем статусу застрахованої особи та права на допомогу по вагітності та пологам за рахунок коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування, у зв'язку з чим позивачу були заподіяні матеріальні збитки, а тому спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить про те, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Отже, вимоги позову не можуть бути використані для захисту будь-якого права чи інтересу за наявності іншого передбаченого законом належного способу захисту прав позивача.

Тому питання, чи відповідають вказані позивачем вимоги у позові завданню цивільного судочинства, підлягає перевірці судом в рамках розгляду справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином не визначився зі змістом, підставами вимог позивача та характером спору, що призвело до постановлення помилкової ухвали про закриття провадження у справі.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведене, ухвала Солом'янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року підлягає скасуванню з поверненням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Трушкевич Валерії Валеріївни залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2024 року.

Головуючий: Судді: