Номер провадження: 22-ц/813/3545/24
Справа № 515/413/23
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ спільного майна в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про виділ частки зі спільного майна в натурі,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив виділити в натурі 9/25 часток домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт права власності, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності від 22.05.1985 р. він безоплатно приватизував 9/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Татарбунарської міської ради № 34 від 28.03.1985 р. На сьогоднішній день виникла необхідність виділити в окремий об`єкт вищевказану частку, щоб вільно в подальшому розпоряджатися своїм майно без згоди інших співвласників. Він звернувся до сусідів інших учасників спільної часткової власності щодо виділу частки нерухомого майна у натурі та отримав відмову, сусіди вказали, що це його особисті проблеми та категорично відмовились йти до нотаріуса, хоча не мають жодних заперечень та претензій майнового характеру. Фактично належна йому частка житлового будинку з моменту придбання завжди була окремою квартирою та складалася із вказаних приміщень, всі співвласники житлового будинку фактично мають відокремлені квартири. Відмова відповідачів укласти договір порушує його права власника, а саме вільно розпоряджатися належним нерухомим майном.

30 березня 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просила виділити їй в натурі 8/25 часток домоволодіння, що знаходиться за тією ж адресою, як окремий об`єкт права власності, посилаючись на те, що вона є власником 8/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.1987 р. На теперішній день виникла необхідність виділити в окремий об`єкт вищевказану частку, щоб вільно в подальшому розпоряджатися своїм майном без згоди інших співвласників. Так, ОСОБА_2 звертався до неї з проханням укласти договір про виділ частки з спільного майна в натурі. Коли вона звернулась до приватних нотаріусів з цим питанням, то вони їй роз`яснили, що такі договори вони не укладають, а тому вона і відмовила ОСОБА_2 . В свою чергу відповідач ОСОБА_4 пояснив, що це її особисті проблеми та категорично відмовився йти до нотаріуса, хоча не має жодних заперечень та претензій майнового характеру. Фактично належна їй частка житлового будинку з моменту придбання завжди була окремою квартирою та складалася із вказаних приміщень, всі співвласники житлового будинку фактично мають відокремлені квартири. Відмова відповідачів укласти договір порушує її права власника, а саме вільно розпоряджатися належним їй нерухомим майном.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ спільного майна в натурі задоволено.

Виділено ОСОБА_2 в натурі 9/25 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт права власності, що складається з: коридору № 1-1, їдальні № 1-2, кухні № 1-3, туалету № 1-4, ванни № 1-5, коридору № 1-6, кімнати № 1-7, кімнати № 1-8, кімнати № 1-9, загальною площею 81,5 кв. м. та літньої кухні/гаражу під літерою «Г», за окремою адресою АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. солідарно.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про виділ спільного майна в натурі задоволено.

Виділено ОСОБА_3 в натурі 8/25 часток домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт права власності, що складається з: коридору № 3-1, кімнати № 3-2, кімнати № 3-3, загальною площею 29,2 кв.м, за окремою адресою АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. солідарно.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що вказаним рішенням суд вирішив питання про її права та обов`язки, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ спільного майна в натурі скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року було вирішено питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 як власника 8/25 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входить літня кухня/гараж під літерою «Г», на яку суд в цьому рішенні визнав право власності за ОСОБА_2 як складову частину об`єкта нерухомості за окремою адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, суд першої інстанції під час розгляду справи всупереч ст.2, 263-265 ЦПК України, ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. 60 СК України вказані обставини не з`ясував, до участі у справі як власника 8/25 часток жилого будинку не залучив, одночасно вирішивши питання про мої права та обов`язки як власника цих часток,задовольнивши позов ОСОБА_5 про виділ із нашого спільного нерухомого майна в натурі без залучення мене як відповідача та з`ясування мого ставлення до цього позову, позбавивши при цьому мене також права власності н сарай літ. В із договору купівлі-продажу від 22.06.1984 року, який в свідоцтві від 17.09.2012 року, технічному паспорті від 08.08.2012 року позначено сарай під літ. Г.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 03.09.2024 року на 15-30 год. ОСОБА_4 не з`явився, про причини не явки не повідомив, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявив та заяв про відкладення судового засідання не подавав.

27.08.2024 року на адресу суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_3 адвоката Дімітренко В.Є. про розгляд справи у їх відсутність, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення рішення суду першої інстанції без змін.

Присутні в судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Орез В.П. та представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 адвокат Давиденко К.В. не заперечували проти розгляду справи за тієї явки, яка фактично склалась.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги, усвідомленість її учасників про розгляд справи, відсутності від сторін клопотань про відкладення, та достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду справи по суті, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року підлягає закриттю.

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Разом з тим, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, «interalia», вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу «resjudicata», тобто принципу остаточності судових рішень (рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року, заява № 52854/99).

Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

Водночас, обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Отже, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено, що аналіз частини першої статті 352ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Частинами другою, четвертою статті 369 ЦК України визначено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 Верховний Суд дійшов висновку, що права одного з подружжя у випадку не пред`явлення до нього позовних вимог не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір і є відповідачем у справі.

Подібних висновків також дійшов Верховний Суд, про що зазначив, зокрема у постановах від 15 вересня 2021 року у справі № 344/17464/15-ц, від 24 листопада 2021 року у справі № 308/12227/13-ц, від 08 грудня 2021 року у справі№ 522/14240/15-ц.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження№ 14-712цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилалась на те, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про її права та інтереси, оскільки на праві спільної сумісної власності вона є власницею 8/25 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входить літня кухня/гараж під літерою «Г»

Так, згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 14.11.1981 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено шлюб. Після укладення шлюбу присвоєнні прізвища: чоловіку ОСОБА_7 , дружині ОСОБА_7 .

Згідно договору купівлі - продажу від 22.06.1984 року ОСОБА_4 купив 8/25 часток жилого будинку із відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

З оскаржуваного рішення вбачається, що ОСОБА_4 , чоловік ОСОБА_1 , брав участь як відповідач у справі, яка розглядалась судом першої інстанції з березня 2023 року.

З матеріалів справи вбачається, обізнаність ОСОБА_4 про рух судової справи, про що свідчить заява останнього від 10.04.2023 року, в якій вимоги первісної позовної заяви з урахуванням уточнень та зустрічної позовної заяви визнає в повному обсязі, претензій майнового характеру не має.

На час розгляду справи, спір між подружжям відносно поділу майна був відсутній.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи.

Оскарження судового рішення здійснюється у порядку, передбаченому процесуальним законом.

Необхідно зазначити, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першоїстатті 3 ЦК України). Тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина другастатті13 ЦК України).

При цьому учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Оскільки розгляд цієї справи тривав з 2023 року, ОСОБА_1 , яка перебуває у шлюбі і фактично спільно проживає з відповідачем ОСОБА_4 , що брав участь у розгляді цієї справи, не могла не знати про існування судового спору.

Докази того, що ОСОБА_4 у цій справі діяв всупереч спільних інтересів своїх та своєї дружини ОСОБА_1 відсутні.

Так, дійсно у первісній редакції позовної заяви ОСОБА_2 було зазначено в якості про виділ в натурі 9/25 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт права власності, що складається з: коридору № 1-1, їдальні № 1-2, кухні № 1-3, туалету № 1-4, ванни № 1-5, коридору № 1-6, кімнати № 1-7, кімнати № 1-8, кімнати № 1-9, загальною площею 81,5 кв. м. та літньої кухні/гаражу під літерою «Д», за окремою адресою АДРЕСА_2 (а.с. 1-3).

Проте в подальшому, представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Давиденком К.В. було уточнено позовні вимоги в частині правильної літери літньої кухні/гаражу, будівництво якого (якої) було йому погоджено рішенням Татарбунарської міської ради народних депутатів № 371 від 26.09.1996 року і якому було присвоєно у технічному паспорті домоволодіння присвоєно літеру «Г», а не «Д», як помилково вказано у первісній редакції позовної заяви (а. с. 43-45).

Після уточнення позовної заяви в частині літери підсобного приміщення «Г», ОСОБА_4 подав до суду письмову заяву, в якій визнав позовні ОСОБА_2 з урахуванням зазначеного уточнення ОСОБА_2 позовної заяви (а.с. 46).

Тобто визнання позову ОСОБА_4 було свідомим та під умовою і лише після уточнення літери підсобного приміщення.

Доказів того, що підсобне приміщення позначене на технічному паспорті під літ. «Г», яке виділене ОСОБА_2 в натурі, як в окремий об`єкт права власності у складі 9/25 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт права власності, що складається з: коридору № 1-1, їдальні № 1-2, кухні № 1-3, туалету № 1-4, ванни № 1-5, коридору № 1-6, кімнати № 1-7, кімнати № 1-8, кімнати № 1-9, загальною площею 81,5 кв. м. та літньої кухні/гаражу під літерою «Г», належить родині ОСОБА_7 , в матеріалах справи і серед додатків до апеляційної скарги відсутні.

Посилання на порушення прав Татарбунарською міською радою у зв`язку з не наданням доказів введення ОСОБА_2 літньої кухні/гаражу під літерою «Г» в експлуатацію, не можуть бути достатньою підставою для висновку про порушення прав скаржника, як дружини ОСОБА_4 , як учасника, що приймав участь у розгляді справи.

Одночасно Татарбунарська міська рада не позбавлена права самостійно оцінювати чи вирішені судовим рішенням її права та обов`язки, як особи, яка не була притягнута до участі у даній справі і в залежності від цього вирішити на власний розсуд процесуальні питання щодо оскарження судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваним рішенням суду не вирішувались питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 362 ч.1 п. 3 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 травня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділ спільного майна в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про виділ частки зі спільного майна в натурі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено: 11.09.2024 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова