Справа № 159/5846/23 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О.
Провадження № 22-ц/802/774/24 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Власюк О. С.

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним фраудаторного правочину за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_4 поданими його представником ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року та додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28.12.2018 приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №1549, мотивуючи такими обставинами.

28.01.2018 відповідач ОСОБА_5 отримав від позивача ОСОБА_4 у позику кошти в сумі 85000 доларів США з терміном повернення суми позики до 31.07.2018, гарантував її повернення, в тому числі за рахунок належного йому майна - земельної ділянки загальною площею 9,8062 га., кадастровий номер :15:008:0108, яка розташована по АДРЕСА_1 . На даний час позика не повернута, водночас, позивачу стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 28.12.2018 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Лехкобит Л.В., ОСОБА_5 відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , які стали її власниками. Вказує, що відчуження земельної ділянки відбулося за ціною нижче ринкової 1667049 грн. Незважаючи на це ОСОБА_5 , отримавши відповідні кошти за продаж земельної ділянки не використав їх для повернення боргу за розпискою.

Наявність простроченого зобов`язання, відсутність боржника на території України, відчуження ним земельної ділянки вказують на ознаки недобросовісності боржника та відсутність наміру повернути борг, тому просив визнати фраудаторний правочин недійсним.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 21 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду від 03 червня 2024 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційних скаргах, поданих на рішення суду та на додаткове рішення суду позивач просить оскаржені рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Вважає, що суд не надав належної правової оцінки тій обставині, що оспорений договір укладений після настання строку виконання за борговою розпискою, а саме, після 31.07.2018, при розгляді справ 159/2179/19 та 159/4766/21 ОСОБА_5 стверджував, що не одержував коштів за договором купівлі-продажу земельної ділянки, інше майно боржника знаходиться під арештом, правочин укладено за заниженою ціною, та обставина, що позивач не вимагав у судовому порядку повернення боргу не спростовує фраудаторності правочину, вважає, що суд порушив норми процесуального права, оскільки дослідив лише судові рішення у справах 159/2179/19 та 159/4766/21, у той час як представник позивача заявляв клопотання про витребування справ з метою ознайомитися з матеріалами справ та одержання додаткових доказів щодо предмета спору у даній справі. Розмір стягнутих витрат на правничу допомогу є завищеним, неспівмірним з наданими послугами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду залишити без змін. Вказує, що позивач не звертався з вимогою до ОСОБА_5 про повернення боргу, строк виконання зобов`язання закінчився ще 31.07.2018, позивач не надав суду оригіналу розписки на підтвердження невиконання боргових зобов`язань, позивач ОСОБА_4 станом на дату написання розписки був боржником та заборгував кредиторам суму 22 429.55 грн, що ставить під сумнів можливість надання ним позики, ОСОБА_7 на праві власності належить будинок та земельна ділянка у АДРЕСА_2 , тому оспорений правочин на шкоду позивачу вчинений не був.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини.

Відповідно до копії боргової розписки від 28 січня 2018 року відповідач у справі ОСОБА_5 отримав у позивача ОСОБА_4 позику в розмірі 85000 USD, яку зобов`язувався повернути до 31.07.2018. Даною розпискою гарантував повернення боргу наявною земельною ділянкою площею 9,8062 га., кадастровий номер :15:008:0108, яка розташована по АДРЕСА_1 , та належить йому на праві власності. На вимогу кредитора ОСОБА_4 зобов`язувався передати ділянку в заставу, а також сплачувати проценти в розмірі 5% від суми позики.

28.12.2018 між ОСОБА_5 , в інтересах та від імені якого діяв ОСОБА_8 за довіреністю, посвідченою нотаріусом міста Москви Черніговим І. О. (реєстраційний № 77/797-н/77-2018-25-2242 від 28.11.2018), та ОСОБА_6 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л. В. та зареєстрований у реєстрі за № 1549 (а.с.9-11).

Предметом даного договору купівлі-продажу є передача продавцем ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_8 , у власність покупців ОСОБА_6 , ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 9,8062 га, кадастровий номер :15:008:0108, що розташована по АДРЕСА_1 . У пункті 2 цього договору сторони погодили вартість земельної ділянки і ствердили факт повного розрахунку до підписання і нотаріального посвідчення договору.

Вказаний договір на час розгляду справи є чинним.

Спір щодо земельної ділянки з підстав визнання договору купівлі - продажу не дійсним був предметом розгляду в іншому позовному провадженні ( справа № 159/2179/19; провадження № 2/159/11/21).

У квітні 2019 року ОСОБА_5 звертався до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Людмили Василівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, справа № 159/2179/19, з підстав відсутності у представника повноважень на відчуження земельної ділянки від його імені з посиланням на ст.ст.203, 215, 232 ЦК України.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 03.06.2021 в задоволенні позову ОСОБА_5 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_9 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Людмили Василівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року вказане рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності залишено в силі.

У серпні 2021 року, ОСОБА_5 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_10 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про витребування з чужого незаконного володіння майна земельної ділянки загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер :15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 ( справа 159/4766/21; провадження № 2/159/92/23).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 23.06.2023 у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2024, рішення Ковельського міськрайонного суду від 23.06.2023 залишено в силі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів обставин, на які він послався як на підставу визнання правочину недійсним.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року N 2-р (II)/2021 у справі N 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) зроблено висновок, що "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем підстав для кваліфікації оспореного договору купівлі-продажу, як фраудаторного, ураховуючи такі обставини:

на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2018 ОСОБА_4 не звертався до суду з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_5 за борговою розпискою від 28 січня 2018 року, строк платежу за якою настав 31.07.2018, також не звертався з такими вимогами до ОСОБА_5 і на час звернення до суду із даним позовом;

позивачем не подано доказів про те, що оспорений договір купівлі-продажу укладено між ОСОБА_5 та покупцем, який є родичем, близькою, чи пов`язаною із ОСОБА_5 людиною;

на час укладенням оспорюваного договору ОСОБА_5 був власником земельної ділянки, мав право розпоряджатися нею на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою;

При розгляді справи № 159/2179/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Людмили Василівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, та справи за позовом ОСОБА_5 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про витребування з чужого незаконного володіння майна земельної ділянки загальною площею 9,8062 га (кадастровий номер :15:008:0108), що розташована по АДРЕСА_1 (справа 159/4766/21) судом встановлено про проведення повного розрахунку між сторонами за укладеним договором, відповідність ціни предмета договору, проведення державної реєстрації правочину та реєстрації речового права за покупцем;

Позивачем не подано доказів про явно занижену ціну земельної ділянки, що була предметом оспореного договору купівлі-продажу.

Суд першої інстанції встановивши, що позивач не довів тих обставин, на які він покликався при зверненні до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав фраудаторності, дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про ненадання судом правової оцінки доказам щодо неплатоспроможності ОСОБА_5 , оскільки з наданої позивачем Інформації вбачається, що арешт на майно ОСОБА_5 накладено 10.07.2023 року, в той час ос порений правочин укладено у 2018 році.

Доводи апеляційної скарги про вчинення оспореного правочину на шкоду кредитору, як і посилання на ці обставини в поданому позові, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Покликання в апеляційній скарзі на порушення норм процесуального права судом, котре полягає у неповному дослідженні матеріалів витребуваних судом цивільних справ № 159/2179/19, № 159/4766/21, на думку колегії суддів є суб`єктивним тлумаченням представником норм процесуального права щодо дослідження судом доказів, ураховуючи, що в апеляційній скарзі заявник не повідомляє, які саме докази зазначених справ обґрунтовують заявлені позивачем вимоги.

Ухвалюючи додаткове рішення в справі про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції врахував приписи статей 137,141 ЦПК України, правові висновки Верховного Суду, врахувавши складність справи, виконану адвокатом роботу, обгрунтовано зменшив заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнувши з позивача 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Аргументи апеляційної скарги на додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду від 03.06.2024 про неврахування судом правових позицій Верховного Суду у справах №285/5547/21 від 10.01.2024, № 346/2744/21 від 22 квітня 2024 року апеляційний суд відхиляє у зв`язку з таким.

Відповідно до Договору про надання правничої допомоги від 14 липня 2021 року, укладеного між Адвокатським бюро «Леонід Романюк» (далі Бюро) та ОСОБА_2 , останній доручив представництво його інтересів в суді у справі № 159/5846/23.

Згідно з пунктом 3.1 Договору,розмір гонорару визначається в Акті виконаних робіт

Додатковою угодою від 23.11.2023 до Договору про надання правничої допомоги від 14 липня 2021 року, Бюро надає правову допомогу у справі 159/5846/23.

Пунктом 3 Додаткової угоди визначено, що правнича допомога вважається належним чином наданою після підписання акту приймання-передачі.

Згідно з пунктом 3.2 Додаткової угоди, Бюро надає Клієнту акт приймання-передачі в трьох денний строк з дня ухвалення судового рішення, в якому зазначається зміст наданої допомоги, розмір гонорару, який підлягає сплаті.

Клієнт підписує Акт приймання-передачі протягом 5 днів з моменту отримання акту.

Сторони є вільними в укладенні Договору ( ст.627 ЦК України).

Акт приймання-передачі наданих послуг підписано 22 травня 2024 року, після проголошення судом рішення у даній справі, відповідно до умов укладеного Договору про правову допомогу. Наведене вказує на відмінність фактичних обставин у даній справі та у справах, що були предметом розгляду Верховного Суду, зокрема, щодо визначення між відповідачем та представником у справі строків встановлення розміру витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, які наступають після проголошення судового рішення, що унеможливлює подання відповідних доказів до закінчення судових дебатів.

Ураховуючи, що адвокат Романюк Л.С. дійсно надавав правову допомогу, на підтвердження повноважень подав ордер, Договір та Додаткову угоду, некоректне заповнення графи щодо дати укладення Договору на професійну правничу допомогу не слугує підставою для відмови у її відшкодуванні відповідачу ОСОБА_2 .

Аргументи апеляційних скарг зводяться до незгоди з висновками суду, не спростовують висновків суду, викладених у рішенні, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги відповідача належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 375, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_4 подані його представником ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року, додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2024 року та додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді