Справа № 946/6581/22
Провадження № 2/946/802/24
У Х В А Л А

про відмову у зупиненні провадження у справі

11 вересня 2024 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді: Бальжик О.І.

за участю секретаря: Богдан А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізмаїлі клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину.

09.09.2024 року представник відповідача адвокат Дрангой Д.О. звернувся до суду із клопотанням про зупинення провадження у справі, посилаючись на те, що ОСОБА_2 з 08.08.2024 року призваний на військову службу за призовом під час мобілізації та на теперішній час проходить військову службу у частині НОМЕР_1 в м. Ізмаїл Державної прикордонної служби України.

Сторони та їх представники, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи та подану заяву, суд дійшов такого висновку.

Цивільно-процесуальним кодексом України передбачено два види зупинення провадження у справі: обов`язкове за наявності однієї з підстав, передбачених ст.251 ЦПК України, та за розсудом суду за наявності однієї з підстав, передбачених ст.252 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно з п.2 ч.1 ст.253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Отже, процесуальний закон містить імперативний обов`язок суду зупинити провадження за вказаною підставою незалежно від статусу сторони, наявності у сторони представника, стадії процесу (підготовче провадження, розгляд справи по суті, апеляційне, касаційне оскарження), волевиявлення учасників процесу (в тому числі, самого військового), категорії справи, ціни позову, виду вимог, що розглядаються, чи будь-яких інших чинників. Так само закон не ставить вимог і до характеру несення стороною військової служби: за контрактом, за призовом під час мобілізації, під час особливого періоду, за місцем несення служби, посадою, званням, родом військ тощо.

Приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити принцип рівності сторін у процесі надати розумну можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Проблемним питанням залишається застосування вказаного вище положення до справ, що підлягають якнайшвидшому розгляду, в тому числі, такі, як стягнення аліментів, зміна розміру аліментів тощо. Воєнний стан може тривати понад розумний строк розгляду справи, а отже не зможе забезпечити дотримання якнайкращих інтересів особи, яка звернулася за захистом своїх порушених, невизнаних та оспорюваних прав. Особливо гостро це питання стосується якнайкращих інтересів дітей.

Закон зазначає, що не допускається зупинення провадження у певних категоріях справ, що стосуються інтересів дитини, або якщо відсутня сторона веде справу через представника (частини друга, третя статті 252 ЦПК України), однак ці положення не стосуються тих випадків, коли суд зобов`язаний зупинити провадження згідно з вимогами статті 251 ЦПК України.

Варто зауважити, специфіка цивільних процесуальних відносин обумовлює доповнення рівності вимогою дотримання балансу інтересів. Саме дотримання балансу інтересів представляється основним критерієм справедливості процедури розгляду цивільноі? справи.

Процесуальні відносини опосередковують не просто значну кількість інтересів, але, як правило, ці інтереси є суперечливими і протилежними. Судочинство призначене для вирішення спору (конфлікту). Ідеться про порушення прав чи інтересів або ж про безпідставні припущення про такі порушення, котрі створюють загрозу правам протилежної сторони.

Тому верховенство права в цивільному судочинстві обумовлює узгоджене дотримання прав усіх суб`єктів процесу. Протилежні сторони позивач та відповідач рівною мірою очікують на ефективні засоби захисту.

Наведений вище безальтернативний підхід може свідчити про обмеження доступу до правосуддя, обов`язково призведе до перебування учасників справи в стані невизначеності та порушення розумності строків розгляду справи.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 NN 8-рп/2002).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі «Красношапка проти України»).

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду ЄСПЛ у справах проти України.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Своєю чергою реалізація завдання цивільного судочинства, визначеного статтею 2 ЦПК України, та ефективне поновлення порушеного (невизнаного, оспорюваного) права не можливе без дотримання судом встановлених законом строків розгляду та вирішення справи.

Згідно з частиною третьою вказаної статті однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено розумність строків розгляду справи судом.

Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Виходячи з положення ст. 9 Конституції України про те, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, суд не може застосувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір.

Одним із найважливіших правових документів, які стосуються захисту прав дітей, є Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована постановою ВРУ від 27.02.1991 року (надалі Конвенція). Україна також ратифікувала цю Конвенцію, взявши на себе зобов`язання докладати всіх можливих зусиль, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Обов`язок батьків або інших осіб, які виховують дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч.2 ст. 27 Конвенції).

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Зокрема, якщо особа, яка несе фінансову відповідальність за дитину, і дитина проживають в різних державах, Держави-учасниці сприяють приєднанню до міжнародних угод або укладенню таких угод, а також досягненню інших відповідних домовленостей. (ч.1, ч.4 ст.27 Конвенції).

Нормою ст. 3 Конвенції встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року § 54). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року § 100).

У своїй практиці ЄСПЛ також неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» від 01.03.2002).

ЄСПЛ у своїх рішеннях також неодноразово наголошував, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява №35787/03, п. 29, від 26.07.2007). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998).

Таким чином, на думку суду, безальтернативне зупинення провадження у справі до закінчення військового стану не відповідає як завданню цивільного судочинства, так і змісту та меті пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, а також суперечить частині другій статті 64 Конституції України, відповідно до якої право на судовий захист не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12/05/2012 року № 389-VIII (надалі Закон № 389-VIII) правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

З аналізу статті 26 Закону № 389-VIII слідує, що здійснення судами правосуддя на час введення воєнного стану не зупиняється.

Зупинення провадження по справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2021 р. у справі № 11- 398сап20).

Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.

Варто зауважити, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі через представника (частина перша статті 58 ЦПК України).

Також, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (частина перша статті 212 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведені приписи законодавства, приймаючи до уваги, що інтереси відповідача представляє представник та предметом позову є питання утримання дитини, суд дійшов висновку, що зупинення провадження у цій справі до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України може тривати понад розумний строк розгляду цієї справи та не забезпечить дотримання найкращих інтересів дитини.

Відтак, дотримуючись балансу інтересів сторін, керуючись верховенством права, суд дійшов висновку, що клопотання представника відповідача задоволенню не підлягає.

Приймаючи таке рішення, суд також враховує ту обставину, що до клопотання представника відповідача не додано доказів того, що військова частина НОМЕР_1 переведена на воєнний стан, отже підстави для зупинення провадження у справі, які передбачені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, відсутні.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.11.2022 року у справі №753/19628/17, в якій суд зазначив, що надані відповідачем на підтвердження проходження військової служби документи - довідка форми 5 та витяг з наказу командира військової частини, не підтверджують наявності підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.

Керуючись статтями 251, 253 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву представника відповідача адвоката Дрангоя Дениса Олеговича про зупинення провадження у справі, - залишити без задоволення.

Копії ухвали надіслати для відома сторонам.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день проголошення чи складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення відповідної ухвали суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О.І.Бальжик