КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/146/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

- позивача ОСОБА_1 ,

- представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

- відповідача - ОСОБА_3 ,

- представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_4 ,

ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:

Київська державна нотаріальна контора у місті Одесі,

про усунення від права на спадкування,

визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом,

визнання недійсним договору дарування,

скасування рішень про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

02.12.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Київська державна нотаріальна контора у місті Одесі, про усунення від права на спадкування,визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору дарування, скасування рішень про державну реєстрацію права власності, в якій позивач просить суд:

- усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом за його батьком - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом за його матір`ю - ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.07.2021 року на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , видане державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Тетяною Миколаївною, реєстровий №6-506;

- скасувати рішення державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіної Тетяни Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 59389934 від 21.07.2021 року, припинивши право власності ОСОБА_4 на 1/3 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.07.2021 р. на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , видане державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Тетяною Миколаївною, реєстровий №6-507;

- скасувати рішення державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіної Тетяни Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 59390366 від 21.07.2021 року, припинивши право власності ОСОБА_4 на 1/6 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним договір дарування від 24.09.2021 р., за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською Аліною Миколаївною, реєстровий № 5478;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Таранської Аліни Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60568610 від 24.09.2021 року, припинивши право власності ОСОБА_3 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він та відповідач ОСОБА_4 є синами: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . ОСОБА_6 за життя належала квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , який заповіту за життя не залишив, за наслідком чого спадкоємцями першої черги до майна останнього були: дружина ОСОБА_7 , він - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що він належним чином здійснив дії з прийняття спадщини після смерті батька, однак відповідач з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, хоча був зареєстрований з батьком за однією адресою, однак там більше тридцяти років не мешкав.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача ОСОБА_7 , після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частку вказаної квартири, яка була успадкована після смерті ОСОБА_6 .

Позивач та відповідач ОСОБА_4 звернулись до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса з заявами про прийняття спадщини після смерті матері.

Позивач вказує, що він дізнався, що 21.07.2024 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Тетяною Миколаївною були видані ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме за реєстраційним номером №6-506, на підставі якого ОСОБА_4 прийняв у власність в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 - 1/3 частку вказаної квартири; а також за реєстраційним номером №6-507, на підставі якого ОСОБА_4 прийняв у власність в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_7 - 1/6 частку вказаної квартири. На підставі вказаних свідоцтв, за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на 1/3 та 1/6 частки спірної квартири, що в цілому складає . В подальшому, ОСОБА_4 24.09.2024 року уклав договір дарування з громадянином ОСОБА_3 , якому передав в дар належну йому частку квартири АДРЕСА_1 , на підставі чого за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на частку вказаної квартири.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 , як інший спадкоємець, яким в порядку спадкування після смерті батьків: ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 набуто у власність частку спірної квартири, стверджує про наявність підстав для усунення його брата - ОСОБА_4 від права на спадкування за законом до майна померлих батьків: ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , з наступних підстав. Позивач вказує, що за життя як його батько - ОСОБА_6 , так і матір - ОСОБА_7 постійно проживали разом із позивачем за адресою розташування спірного майна: АДРЕСА_2 . Відповідач, як син останніх, попри місце реєстрації, з батьками фактично не мешкав.

Позивач вказує, що його батьки за життя дуже хворіли. Так, батько, 1921 року народження, був особою з інвалідністю 2 групи, мав низку захворювань, у тому числі: дисцикулярну енцефалопатію, атеросклеротичний кардіосклероз. З 2016 року переніс перелом шийки стегна та другий інсульт. За наслідком чого, з 2016 року ОСОБА_6 , взагалі перестав самостійно пересуватись.

Матір в свою чергу, 1935 року народження, мала низку захворювань, у тому числі: церебральний атеросклероз, гіпертонічну хворобу, проблеми із зором. У 2007 році перенесла інсульт, у 2014 році перенесла інфаркт, у 2016 році перенесла другий інсульт, за наслідком чого ледь могла пересуватись по квартирі, спираючись на дві палиці, а за межі квартири взагалі не виходила.

В обох, померлі батьки позивача, за життя були пенсіонерами, а їх доходи були недостатніми для оплати крім звичайних розходів, ще й ліків, яку були вкрай необхідними з підстав перенесених хвороб та стану їх здоров`я.

Позивач вказує, що мешкаючи з батьками, він здійснював за ними догляд, однак будучи також особою з інвалідністю, спочатку 3 групи, а з 2019 року - 2 групи, маючи низку захворювань (посттравматичну енцефалопатію), а також іноді мінливий заробіток та пенсію у розмірі 1130-1769 грн. на місяць, був не в змозі у повному обсязі задовольнити усі потреби батьків,у тому числі матеріальні.

Приймаючи викладене, як вказує позивач, його батьки, кожен за життя, неодноразово звертались до відповідача ОСОБА_4 , як іншого сина з проханням здійснити догляд за ними та надати їм матеріальну допомогу, враховуючи, що ОСОБА_4 працездатний, дієздатний та є матеріально забезпеченою людиною, що підтверджується кількістю наявного в нього нерухомого майна, а відтак мав можливість надати відповідну допомогу.

Поряд з цим, як вказує позивач, ОСОБА_4 проігнорував вказані звернення та ухилився від надання допомоги батькам, які перебували у безпорадному стані, за наслідком чого відповідач підлягає усунення від спадкування до майна після смерті померлих батьків.

За наслідком чого, усі видані свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлих батьків, видані на ім`я ОСОБА_4 підлягають визнанню недійсними, державні реєстрації права власності на це майно за ОСОБА_4 скасуванню, а відтак і підлягає недійсним договір дарування спірного майна, оскільки ОСОБА_4 не мав право на відповідне майно.

Додатково, позивач вказує, що після смерті батька, ОСОБА_4 не звертався з самостійною заявою про прийняття спадщини, а нотаріус вважав його таким, що фактично прийняв спадщину, оскільки ОСОБА_4 був зареєстрований з батьком за однією адресою. Однак, позивач вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_4 фактично не проживав з батьками за однією адресою, останній не може вважатись таким, що прийняв спадщину, а відтак видане свідоцтво про право на спадщину за законом до майна ОСОБА_6 підлягає визнанню недійсним і з цим самостійних підстав. Також позивач вказує, що під час видачі свідоцтв про право на спадщину до майна ОСОБА_6 , нотаріусом не було враховано, що спірна квартира була спільною сумісною власністю батьків, а від так після смерті ОСОБА_6 , нотаріус повинен був визначити частку ОСОБА_7 в цьому майні.

На підставі викладеного позивач вважає наявними підстави для задоволення заявлених вимог.

Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з цим позовом.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 06.12.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням сторін по справі.

Одночасно з позовною заявою, позивачем надано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку квартири АДРЕСА_1 .

За наслідком розгляду вказаної заяви, 06.12.2021 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, задоволено. Вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/38273/21, а саме накладено арешт на частку квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

02.12.2021 року до суду надійшло клопотання позивача про витребування доказів, за наслідком розгляду якого 06.06.2022 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою вказане клопотання задоволено та витребувано:

1. з Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса належним чином завірені копії матеріалів:

- спадкової справи №460/2020, заведену до майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- спадкової справи №995/2020, заведену до майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

2. з Головного управління Державної податкової службі в Одеській області відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про суми виплачених доходів за період з 2015 року по 2020 рік включно громадянам:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

- ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

- ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

3. з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Одеської міської ради належним чином завірені копії медичних карток заведених на ім`я громадян, які мешкали за адресою: АДРЕСА_2 , а саме:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

4. з Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради належним чином завірені копії медичних карток заведених на ім`я громадян, які мешкали за адресою: АДРЕСА_2 , а саме:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

5. з Військово-медичного клінічного центру Південного регіону належним чином завірені копії медичних карток заведених на ім`я громадян, які мешкали за адресою: АДРЕСА_2 , а саме:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

6. у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тиранської Аліни Миколаївни належним чином завірену копію договору дарування від 24.09.2021 року, за умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., реєстровий №5478.

Також, 21.03.2022 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява від відповідача ОСОБА_3 про скасування вжитих ухвалою суду від 06.12.2021 року заходів забезпечення позову, з посиланням на те, що не згоден з висновками суду та вважає ухвалу суду незаконною.

За наслідком розгляду вказаної заяви, 06.06.2022 року Київським районним судом міста Одеси також постановлено ухвалу, якою вказану заяву ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову, залишено без задоволення.

На виконання ухвали суду про витребування доказів від 06.06.2022 року, до суду надійшли витребувані судом докази, а саме:

- 08.08.2022 року від Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса, належним чином завірені копії спадкових справ №460/2020 та №995/220;

- 09.08.2022 року від Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Одеської міської ради належним чином завірені копії медичних карток: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;

- 16.08.2022 року від приватного нотаріуса Таранської А.М.;

- 29.08.2022 року з Головного управління Державної податкової службі в Одеській області відомості про доходи ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , а також повідомлено про відсутність відомостей про доходи відносно ОСОБА_7 ;

- 01.09.2022 року відповідь з Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради про незбереження запитуваних документів.

31.08.2022 року від представника відповідача ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав безпідставності та необґрунтованості заявлених вимог.

31.08.2022 року представником відповідача ОСОБА_4 також надано до суду заяву про виклик в якості свідків: ОСОБА_8

05.09.2022 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач вважає безпідставними заперечення представника відповідача ОСОБА_4 проти позову.

19.09.2022 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

04.10.2022 року судом у підготовчому судовому засіданні, у тому числі без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено: прийняти вказаний відзив на позовну заяву поданий відповідачем ОСОБА_4 ; відповідь на відзив подану позивачем; задоволено заяву відповідача ОСОБА_4 про виклик свідків; задоволено заяву позивача про виклик свідків.

Також, 04.10.2022 року у підготовчому судовому засідання було здійснено розгляд:

- заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог за вх. №35250, подану до суду 12.09.2022 року, за наслідком чого постановлено ухвалу, якою вказану заяву повернуто позивачеві без розгляду;

- клопотання представника позивача ОСОБА_1 про витребування доказів, подане 19.09.2022 року, за наслідком чого постановлено ухвалу, якою клопотання задоволено та витребувано з Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради належним чином завірені копії історії хвороб, а саме:

- №13176 щодо лікування ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у неврологічному відділені з 28.12.2015 року по 05.01.2016 року;

- № 10297 щодо лікування ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у неврологічному відділені з 23.10.2014 року по 03.11.2014 року;

- а також підтвердження про заведення вищевказаних історій хвороб, інформацію про наявність усіх заведених медичних (амбулаторних) карток, історій хвороб стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а уразі їх наявності надати до суду належним чином завірені їх копії.

У підготовчому судовому засіданні 31.10.2021 року судом було ухвалено задовольнити заяву позивача про допит свідка ОСОБА_9 .

Також, у підготовчому судовому засіданні 31.10.2021 року судом було здійснено допит свідків: позивача - ОСОБА_1 ; ОСОБА_9 , ОСОБА_10

27.01.2023 року до суду надійшла заява від ОСОБА_1 про відвід судді Калініченко Л. В., як головуючого в цій справі з підстави передбаченої п.5 ч.1 ст.36 ЦПК України.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30.01.2023 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Калініченко Л. В. визнано необґрунтованою та передано до канцелярії Київського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Калініченко Л.В., приймаючи що заява про відвід судді надійшла до суду за три робочі дні до підготовчого судового засідання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2023 року, заяву про відвід судді розподілено судді Васильків О. В.

03.02.2023 року Київським районним судом міста Одеси в складі головуючого Васильків О. В. постановлено ухвалу, згідно з якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Калініченко Л. В. по цивільні справі № 947/38273/21.

15.02.2023 року матеріали цивільної справи № 947/38273/21 передано головуючому судді Калініченко Л. В. після розгляду заяви про відвід судді іншим складом суду для продовження розгляду.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15.02.2023 року, продовжено розгляд цивільної справи № 947/38723/21 та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

В подальшому, у підготовчому судовому засіданні 22.03.2023 року представником позивача на виконання ухвали суду від 04.10.2022 року було надано відповідь Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради разом з належним чином завіреними копіями медичної документації.

Додатково, у підготовчому судовому засіданні, судом було ухвалено здійснити допит свідків, які з`явились: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

03.04.2023 року до суду надійшла заява від позивача про допит свідків, яку у підготовчому судовому засіданні 06.04.2023 року судом задоволено частково та ухвалено викликати та допитати в якості свідків: ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . В іншій частині заяву позивача залишено без задоволення.

12.04.2023 року до суду надійшла заява від ОСОБА_1 про відвід судді Калініченко Л.В., як головуючого в цій справі з підстави передбаченої п.5 ч.1 ст.36 ЦПК України, яку ухвалою суду від 13.04.2023 року повернуто заявнику без розгляду.

19.04.2023 року до суду надійшла заява від ОСОБА_1 про відвід судді Калініченко Л.В., як головуючого в цій справі з підстав передбачених п.3, п.5 ч.1 ст.36 ЦПК України, яку ухвалою суду від 24.04.2023 року визнано необґрунтованою та заяву ОСОБА_1 про відвід судді Калініченко Л.В., як головуючого по справі №947/38273/21, передано до канцелярії Київського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Петренко В.С. від 25.04.2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Калініченко Л.В. - відмовлено.

У підготовчому судовому засіданні 07.06.2023 року, судом було ухвалено здійснити допит свідка, який з`явився - ОСОБА_16 .

Також, на стадії підготовчого провадження по справі, позивачем ОСОБА_1 19.09.2022 року було подано клопотання про призначення судової експертизи, яке в подальшому було уточнено його представником у підготовчому судовому засіданні 03.10.2023 року, у відповідності до якого сторона позивача просила суд призначити по справі судово-медичну експертизу, проведення якої доручити експертам Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», на вирішення яких поставити наступні питання:

1. Якими захворюваннями страждав ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , за останні п`ять років свого життя до смерті?

2. Чи був здатен ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , обслуговувати себе самостійно з урахуванням стану здоров`я, чи перебував у безпорадному стані в останні п`ять років свого життя або протягом іншого періоду часу до його смерті?

3. Чи перебував ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , у безпорадному стані, тобто чи міг самостійно забезпечити умови свого життя, чи потребував стороннього догляду, допомоги та піклування? Якщо так, то протягом якого періоду часу до його смерті?

4. Чи потребував ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , за станом здоров`я стороннього догляду в останні п`ять років життя або протягом іншого періоду часу до його смерті? Якщо так, то в якому обсязі він був потрібний та в чому полягав?

5. Чи потребував ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , додаткового харчування, спеціалізованого лікування, які пов`язані з особливостями його хвороби в останні п`ять років життя або протягом Іншого періоду часу до його смерті?

6. Чи потребував ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , цілодобового нагляду лікаря і/або доглядальниць? Якщо так, то протягом якого періоду часу до його смерті?

7. Чи міг ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , самостійно пересуватися поза житловим приміщенням та по дому, вести хатні справи, якщо ні, то протягом якого періоду часу до його смерті?

8. Якими захворюваннями страждала ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , за останні п`ять років свого життя до смерті?

9. Чи була здатна ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , обслуговувати себе самостійно з урахуванням стану її здоров`я, чи перебувала у безпорадному стані в останні п`ять років свого життя або протягом іншого періоду часу до її смерті?

10. Чи перебувала ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , у безпорадному стані, тобто чи могла остання самостійно забезпечити умови свого життя, чи потребувала вона стороннього догляду, допомоги та піклування? Якщо так, то протягом якого періоду часу до її смерті?

11. Чи потребувала ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , за станом здоров`я стороннього догляду в останні п`ять років життя або протягом іншого періоду часу до її смерті? Якщо так, то в якому обсязі він був потрібний та в чому полягав?

12. Чи потребувала ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , додаткового харчування, спеціалізованого лікування, які пов`язані з особливостями її хвороби в останні п`ять років життя або протягом іншого періоду часу до її смерті?

13. Чи потребувала ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , цілодобового нагляду лікаря і/або доглядальниць? Якщо так, то протягом якого періоду часу до її смерті?

14. Чи могла ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно пересуватися по дому та вести хатні справи, якщо так, то в якому обсязі?

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 03.10.2023 року вказане клопотання позивача задоволено, призначено по цивільній справі №947/38273/21 - судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», на розв`язання якої поставлені позивачем питання.

Також, ухвалою суду було зобов`язано ОСОБА_1 , в строк протягом трьох тижнів з дня отримання повного тексту цієї ухвали суду, надати до суду - відтворення технічних записів судових засідань від 31.10.2022 року, 22.03.2023 року, 07.06.2023 року, в частині допиту свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 .

Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу про зупинення провадження по справі.

В подальшому позивачем неодноразово були надані заяви з відтворенням технічних записів судових засідань, які містять допит свідків.

29.11.2023 року та 22.12.2023 року через електронну адресу суду з експертної установи судом були отримані повідомлення разом з рахунком №423 від 23.11.2023 року щодо сплати експертизи та договором №423 про проведення комісійного судово-медичного дослідження (в тому числі межах судово-медичної експертизи) від 23.11.2023 року.

У відповідності до наданого Комунальною установою «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» до суду рахунку №423 від 23.11.2023 року, вартість призначеної за клопотанням позивача комісійної судово-медичної експертизи становить в сумі 37962,00 грн.

Вищевказані повідомлення судового експерта, з копією рахунку, неодноразово скеровувались судом на адресу місця проживання позивача - ОСОБА_1 для відома та подальшого виконання.

28.03.2024 року до суду надійшли матеріали цивільної справи №947/38273/21, разом з повідомленням експерта про не виконання призначеної ухвалою суду від 03.10.2023 року судово-медичної експертизи, у зв`язку з не сплатою рахунку за проведення експертизи.

Матеріали справи передані головуючому судді 01.04.2024 року.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 01.04.2024 року провадження по вказаній справі поновлено та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

29.03.2024 року до суду надійшла заява від ОСОБА_1 про звільнення від сплати рахунку за проведення судово-медичної експертизи, призначеної ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 03.10.2023 року по цивільній справі №947/38273/21.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15.05.2024 року вказану заяву позивача залишено без задоволення.

Також, 15.05.2024 року судом з урахуванням думки учасників справи, без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено дату, час і місце розгляду справи по суті.

20.05.2024 року та 23.05.2024 року позивачем надано до суду в якості доказу - копію рішення Київського районного суду міста Одеси від 29.02.2024 року по справі №947/1576/21.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15.08.2024 року, судове засідання по цивільній справі №947/38273/21, яке призначене на 05 вересня 2024 року о 15 годині 00 хвилин вирішено провести в режимі відеоконференції за допомогою комплексу технічних засобів на офіційному порталі судової влади https://vkz.court.gov.ua, за участі відповідача - ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .

До судового засідання призначеного на 05.09.2024 року з`явились:

- позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , які позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити;

- відповідач ОСОБА_3 , який приймав участь в режимі відео конференції, який заперечував проти задоволення позову з підстав його безпідставності;

- представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , яка приймала участь в режимі відео конференції, яка заперечувала проти задоволення позову з підстав його безпідставності.

Від представника третьої особи - Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі в матеріалах справи наявні неодноразові заяви про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 є рідними братами та дітьми: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , що підтверджується повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження за №4 та №0 від 20.10.2020 року, свідоцтвом про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_6 .

01.01.1992 р. ОСОБА_6 було повністю сплачено пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Центральний-Сбірний-20» від 10.03.2020 року та від 22.07.2020 р.

Право власності ОСОБА_6 за життя на зазначену квартиру зареєстровано не було, що підтверджується листом КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 16.07.2020 р. № 2860/02-14 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 98 років помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 .

Внаслідок смерті ОСОБА_6 , відкрилась спадщина на належне останньому за час життя майно.

Як вбачається, спадкоємцями за законом першої черги до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: дружина - ОСОБА_7 , та сини: ОСОБА_1 та ОСОБА_4

03 червня 2020 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контри у місті Одеса заведено спадкову справу №460/2020 до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відповідності до матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що ОСОБА_6 за життя заповіт чи спадковий договір не складав, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №60421554 від 03.06.2020 року.

Відповідно до наявних в матеріалах спадкової справи: довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої ЖБК «Центральний-Сбірний-20» 06.05.2020 року та відомостей №Д1-111957-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, виданої 16.06.2020 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, вбачається, що ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на день смерті проживав та був зареєстрований починаючи з 26.03.1976 року за адресою: АДРЕСА_2 , з яким також на день його смерті були зареєстровані: ОСОБА_4 , починаючи з 12.12.1984 року; ОСОБА_7 , починаючи з 26.03.1976 року; ОСОБА_1 , починаючи з 09.06.1986 року.

Згідно матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що 03.06.2020 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 звернулись до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса з заявами, як спадкоємці за законом до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в яких зазначили, що вони прийняли спадщину та просять видати їм свідоцтво про право на спадщину за законом.

21.07.2021 року в межах даної спадкової справи звернувся до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_4 .

З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що будь-які інші спадкоємців з заявами про прийняття спадщини або видачу свідоцтва про право на спадщину до майна ОСОБА_6 , не звертались.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною п. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Приймаючи вищевикладене, вбачається, що спадкоємцями якими прийнято спадщину за законом до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням положень ч.3 ст.1268 ЦК України, є: його дружина - ОСОБА_7 , та сини: ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , в рівних частках, тобто кожному по 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

У відповідності до матеріалів спадкової справи №460/2020, 21 липня 2021 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Т.М. видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №6-506, у відповідності до якого ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , набув у власність 1/3 частку квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного свідоцтва за р.№6-506, державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Т.М., як суб`єктом державної реєстрації, винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером №59389934 від 21.07.2024 року, на підставі якого за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 43083165.

Також, 11.08.2021 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Т.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №6-577, у відповідності до якого ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , набув у власність 1/3 частку квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 85 року померла ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8 .

За наслідком чого, відкрилась спадщина на належне ОСОБА_7 майно за час життя.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №460/2020, ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя не отримувала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартиру АДРЕСА_1 , та не реєструвала право власності на частку вказаного майна, однак, як вже судом встановлено, у відповідності до положень ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що її прийняла.

Судом також враховується, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Проте, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 р. у справі № 522/19969/16-ц.

За наслідком чого, суд вважає встановленим, що після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина на належну їй за час життя - 1/3 частку квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку останньою за життя не зареєстровано, та свідоцтво про право на спадщину щодо якої, померлою не отримувалось.

У відповідності до матеріалів спадкової справи №995/2020, заведеної 20.10.2020 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса до майна ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що остання за життя заповіту чи спадкового договору не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №62120897 від 20.10.2020 року.

Як вбачається, спадкоємцями за законом першої черги до майна ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її сини: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

З матеріалів спадкової справи №995/2020 вбачається, що: 20.10.2020 року до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса звернувся з заявою ОСОБА_4 , який зазначив про прийняття спадщину та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом; а 11.11.2020 року з аналогічною за змістом і вимогами заявою звернувся ОСОБА_1

21 липня 2021 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Т.М. видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №6-507, у відповідності до якого ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом до майна ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , набув у власність 1/6 (1/2 від 1/3) частку квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного свідоцтва за р.№6-507, державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Т.М., як суб`єктом державної реєстрації, винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером №59390366 від 21.07.2024 року, на підставі якого за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 43083531.

Також, 11.08.2021 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Т.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №6-578, у відповідності до якого ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом до майна ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , набув у власність 1/6 частку квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як рідними братами, в порядку спадкування за законом до майна батьків: ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , успадковано нерухоме майно та набуто у спільну часткову власність зокрема квартира АДРЕСА_1 , в рівних частках, кожному по .

Також судом встановлено, що 24.09.2021 року ОСОБА_4 розпорядився належною йому часткою вказаної квартири АДРЕСА_1 , та передав її в дар ОСОБА_3 , яким прийнято дар, що підтверджується договором дарування від 24.09.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрованого в реєстрі за №5478.

На підставі вказаного договору, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., як суб`єктом державної реєстрації, винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером №60568610 від 24.09.2021 року, на підставі якого за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 44139142.

Також судом встановлено, що після укладення вказаного договору, 08.10.2021 року ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Додатково з поданих позивачем доказів вбачається, що 29.02.2024 року Київським районним судом міста Одеси за наслідком розгляду цивільної справи №947/1576/21 ухвалено рішення, яким визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , яке набрало законної сили 02.04.2024 року.

Як вбачається, з вказаного рішення, судом під час розгляду даної справи було враховано визнання відповідачем позову та факт того, що ОСОБА_4 у жовтні 2021 року за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_2 , знятий з обліку.

Вказані обставини свідчать, що після укладення договору дарування від 24.09.2021 року, з розпорядження ОСОБА_4 належною йому на праві спільної часткової власності часткою вказаної квартири, він здійснив дії зі зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Позивачем ОСОБА_1 в даній справі оспорюється право ОСОБА_4 на спадкування за законом після смерті: ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , за наслідком чого позивач просить суд усунути ОСОБА_17 від відповідного права на спадкування, а також додатково позивач вважає відсутніми у державного нотаріуса підстави для видачі на ім`я ОСОБА_4 свідоцтв пр. право на спадщину за законом.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач в обґрунтування підстав для усунення ОСОБА_4 від права на спадкування посилається на те, що його батьки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за життя перебували у безпорадному стані та потребували сторонньої допомоги, від надання якої ОСОБА_4 ухилявся.

Так, порядок спадкування та положення врегульовано Главою 84 Книги 6 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України, особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 вбачається, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

У зазначеному Пленумі Верховного Суду України розкрито поняття терміну - "Безпорадний стан" та зазначено, що під таким слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин:

-ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання,

-перебування спадкодавця у безпорадному стані,

-потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Суд одночасно враховує, що вищевказані поняття та правова позиція наведена у Постанові Пленуму Верховного Суду України, яка у відповідності до норм ЦПК України не закріплена, як обов`язкова для враховування під час ухвалення рішення суду, однак одночасно узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 04 вересня 2019 року, за наслідком розгляду цивільної справи №214/4213/16-ц, яка у відповідності до вимог ст.263 ЦПК України судом враховується при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21, від 16 березня 2023 року у справі № 185/6281/21, від 26 червня 2023 року у справі № 466/6613/20, також дійшов до висновків, що Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Щодо встановлення перебування ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у безпорадному стані за час життя, суд зазначає наступне.

Так, з поданих доказів вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_13 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , в обох були особами похилого віку та мешкали спільно за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

У відповідності до посвідчення серії НОМЕР_9 від 13.03.1998 року, ОСОБА_6 , мав інвалідність 2 групи.

Згідно з довідками Управління з питання виплати пенсій Головного управління пенсійного фонду України про розмір виплаченої пенсії від 07.09.2021 року встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримували пенсію, а саме:

- ОСОБА_6 у період з січня 2015 року по квітень 2020 року було отримано пенсію в загальному розмірі 525220,38 грн., середньомісячна пенсія у 2015 році складала на місяць в сумі 4206,66 грн.; у 2016 році в сумі 4315,59 грн., у 2017 році в сумі 5993,23 грн., у 2018 році в сумі 11582,29 грн.; у 2019 році в сумі 13135,36 грн.; у 2020 році в сумі 13605,67 грн.;

- ОСОБА_7 у період з січня 2015 року по квітень 2020 року було отримано пенсію в загальному розмірі 196130,09 грн., середньомісячна пенсія у 2015 році складала на місяць в сумі 2209,55 грн.; у 2016 році в сумі 2209,55 грн.; у 2017 році в сумі 2318,97 грн.; у 2018 році в сумі 2648,16 грн.; у 2019 році в сумі 2982,58 грн.; у 2020 році в сумі 4770,41 грн.

У відповідності до витребуваної під час розгляду справи, довідки з ГУ ДПС в Одеській області про доходи, отримані від податкових агентів за період з 1 кварталу 2015 року по 4 квартал 2020 року, ОСОБА_6 , крім пенсії також були отримані наступні доходи: у 2015 році - 30309,04 грн.; 2016 рік - 1000,00 грн.; 2017 рік - 1700,00 грн.; 2018 рік - 1300,00 грн.; 2019 рік - 2421,12 грн. За 2019 рік отримані доходи нараховані та виплачені Одеським Національним університетом імені І.І. Мечникова та Первинною профспілковою організацією Одеського науково Національного університету ім. І.І.Мечникова.

Суд зазначає, що у відповідності до Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік", прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2015 року - 1176 гривень, з 1 вересня - 1330 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 вересня - 1074 гривні.

У відповідності до Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік", прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2016 року - 1330 гривень, з 1 травня - 1399 гривень, з 1 грудня - 1544 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб: з 1 січня 2016 року - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1247 гривень.

У відповідності до Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік", прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2017 року - 1544 гривні, з 1 травня - 1624 гривні, з 1 грудня - 1700 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень, з 1 травня - 1684 гривні, з 1 грудня - 1762 гривні; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні.

У відповідності до Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік", прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 гривень, з 1 липня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1853 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

У відповідності до Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік", прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 гривні, з 1 липня - 1936 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

У відповідності до Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік", прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні, з 1 липня - 2197 гривень, з 1 грудня - 2270 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень.

Приймаючи викладене, судом встановлено, що щомісячний розмір пенсій кожного з батьків позивача: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перевищував встановлений законом прожитковий мінімум встановлений як для працездатних осіб, так і осіб, що втратили працездатність.

Позивачем та під час розгляду справи судом за клопотанням позивача була витребувана медична документація відносно стану здоров`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_13 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Оглядаючи останню, судом встановлено, що вказана документація не містить чітких та беззаперечних висновків про перебування останніх у безпорадному стані, або висновків про неможливість останніми забезпечувати умови свого життя, потребування стороннього догляду, допомоги та піклування.

З урахуванням того, що суд не володіє спеціальними знаннями у сфері іншій, ніж право, а для надання обґрунтованого висновку за наслідком вивчення медичної документації необхідні спеціальні знання в сфері медицини, що є необхідним для з`ясування обставин по справі без яких встановити відповідні обставини неможливо, з урахуванням того, що сторонами не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань, судом за клопотанням позивача 03.10.2023 року було постановлено ухвалу та призначено по справі судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», на розв`язання якої поставлені позивачем питання:

1. Якими захворюваннями страждав ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , за останні п`ять років свого життя до смерті?

2. Чи був здатен ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , обслуговувати себе самостійно з урахуванням стану здоров`я, чи перебував у безпорадному стані в останні п`ять років свого життя або протягом іншого періоду часу до його смерті?

3. Чи перебував ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , у безпорадному стані, тобто чи міг самостійно забезпечити умови свого життя, чи потребував стороннього догляду, допомоги та піклування? Якщо так, то протягом якого періоду часу до його смерті?

4. Чи потребував ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , за станом здоров`я стороннього догляду в останні п`ять років життя або протягом іншого періоду часу до його смерті? Якщо так, то в якому обсязі він був потрібний та в чому полягав?

5. Чи потребував ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , додаткового харчування, спеціалізованого лікування, які пов`язані з особливостями його хвороби в останні п`ять років життя або протягом іншого періоду часу до його смерті?

6. Чи потребував ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , цілодобового нагляду лікаря і/або доглядальниць? Якщо так, то протягом якого періоду часу до його смерті?

7. Чи міг ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , самостійно пересуватися поза житловим приміщенням та по дому, вести хатні справи, якщо ні, то протягом якого періоду часу до його смерті?

8. Якими захворюваннями страждала ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , за останні п`ять років свого життя до смерті?

9. Чи була здатна ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , обслуговувати себе самостійно з урахуванням стану її здоров`я, чи перебувала у безпорадному стані в останні п`ять років свого життя або протягом іншого періоду часу до її смерті?

10. Чи перебувала ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , у безпорадному стані, тобто чи могла остання самостійно забезпечити умови свого життя, чи потребувала вона стороннього догляду, допомоги та піклування? Якщо так, то протягом якого періоду часу до її смерті?

11. Чи потребувала ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , за станом здоров`я стороннього догляду в останні п`ять років життя або протягом іншого періоду часу до її смерті? Якщо так, то в якому обсязі він був потрібний та в чому полягав?

12. Чи потребувала ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , додаткового харчування, спеціалізованого лікування, які пов`язані з особливостями її хвороби в останні п`ять років життя або протягом іншого періоду часу до її смерті?

13. Чи потребувала ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , цілодобового нагляду лікаря і/або доглядальниць? Якщо так, то протягом якого періоду часу до її смерті?

14. Чи могла ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно пересуватися по дому та вести хатні справи, якщо так, то в якому обсязі?

Однак, як вбачається, вказана призначена судом судово-медична експертиза не була проведена, за наслідком незабезпечення стороною позивача, як ініціатором клопотання, сплати за проведення даної експертизи.

Додатково судом враховується, що позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано належних доказів на підтвердження здійснених пояснень, а саме: вчинення ним дій з догляду за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; не надано доказів, що містили б інформацію що відповідні виклики лікарів або супровід останніх здійснювався саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , як осіб які особисто не здатні вчинити дії з власного забезпечування умов свого життя; або позивачем здійснювалось на постійній основі придбання їжі та ліків для батьків, тощо.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач здійснював звернення до відповідних органів соціального захисту населення з метою отримання компенсації за догляд за батьками.

Також до суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мали будь-які психічні розлади, як і доказів що з даного питання позивач звертався до суду з заявою про визнання останніх недієздатними та встановлення над ними опіки. Відсутність психічних розладів у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 також підтверджується тим, що позивачем зазначене питання не ставилось на дослідження експертів, як і відсутні докази, що дієздатність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були обмежені або визнані недієздатними. На підставі викладеного вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 жодним чином не страждали на психічну безпорадність.

Під час розгляду справи, судом за заявою позивача було здійснено допит свідків.

Так, позивач - ОСОБА_1 , під час допиту, як свідок, надав свідчення, що він є сином померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а відповідач - ОСОБА_4 є його братом. Свідок зазначив, що померлий батько за життя переніс інсульт, пересувався на ходунках, в чому також йому допомагав це робити він - ОСОБА_1 і надавав батькові ліки. Свідок засвідчив, що матір також хворіла, перенесла інсульт. Ним часто викликались лікарі та медичні сестри, які приходили до дому для надання медичної допомоги. ОСОБА_1 свідчив, що ним надавалась допомога батькам, купувались ним ліки за особисті кошти, а його брат ОСОБА_4 в свою чергу не надавав відповідної допомоги батькам, який в свою чергу починаючи з 1980 року не проживає з батьками і за місцем своєї реєстрації. Усі хатні справи по дому робив ОСОБА_1 та його дружина. ОСОБА_1 свідчив, що мати та батько особисто звертались засобами телефонного зв`язку до сина - ОСОБА_4 за допомогою, однак останній її не надавав, а починаючи з 2018 року по день смерті батьків взагалі з ними не спілкувався. ОСОБА_1 також підтвердив, що з ОСОБА_4 ще з дитинства не перебував у дружніх стосунках, а також був випадок коли він - ОСОБА_1 не впускав ОСОБА_4 до квартири. ОСОБА_1 також підтвердив, що його померлі батьки особисто не звертались з позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке належало батькам, з підстав шанобливого ставлення до ОСОБА_4 . Свідок - ОСОБА_1 свідчив, що припускав, що батьки можливо спілкувались з ОСОБА_4 потайки від нього і за його відсутності. Також засвідчив, що батьки до нього не звертались з проханням щодо спілкування з ОСОБА_4 , а ним в свою чергу заборонялось братові - ОСОБА_4 відвідувати квартиру. Свідок підтвердив, що у батька були пільги по сплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 100%, ліки для батьків ним - ОСОБА_1 отримувались безкоштовно, а пенсія батьків разом складала близько 16 000,00 грн. на місяць. Також свідок засвідчив, що ним не повідомлялось брата - ОСОБА_4 про смерть кожного з батьків.

Свідок - ОСОБА_9 під час допиту зазначив, що знайомий з ОСОБА_1 починаючи з 1998 року, а також знайомий з його померлими батьками, оскільки приходив до ОСОБА_1 в гості, який в свою чергу мешкав разом з батьками. Свідок засвідчив, що безпосередньо з ОСОБА_4 особисто не знайомий та його не бачив. У квартирі проживали: батьки ОСОБА_1 , особисто ОСОБА_1 та його дружина. Свідок підтвердив, що матір ОСОБА_1 пересувалась самостійно, а батько не пересувався. Взагалі коли він приходив у гості, батьки перебували у себе в кімнатах. Свідок підтвердив, що йому відомо, що ОСОБА_1 звертався за медичною допомогою, коли у батька був перелом стегна. Свідок підтвердив, що йому відомо про конфлікт між ОСОБА_1 та його братом - ОСОБА_4 , який стався у 2015 році, з підстав того, що ОСОБА_4 не пускав брата до квартири. Свідок припустив, що за його баченням, матір ОСОБА_1 останнім часом до смерті (2019-2020 роки), перебувала у безпорадному стані, оскільки ледь ходила, а батько до смерті лежав і не ходив. Зі слів ОСОБА_1 , свідкові відомо, що похованням батьків та витрати на це були понесені саме ОСОБА_1 . Свідок зазначив, що ОСОБА_1 не звертався до брата з приводу відшкодування коштів за поховання батьків.

Свідок - ОСОБА_10 під час допиту зазначив, що знайомий з ОСОБА_1 починаючи з 2003-2004 років, а також знайомий з його батьками, оскільки гостював у ОСОБА_1 . Свідок підтвердив, що ОСОБА_1 проживав разом з батьками та своєю дружиною. Коли свідок приходив у гості, батьки залишались у себе в кімнатах, а батько був лежачим, оскільки не ходив. Останнього разу свідок бачив батьків ОСОБА_1 за декілька місяців, до їх смерті. Свідок засвідчив, що спілкувався з матір`ю ОСОБА_1 на кухні, вона самостійно пересувалась по квартирі за допомогою палиці. Свідок зазначив, що грошові кошти на ліки батьки ОСОБА_1 не витрачали, оскільки отримували безкоштовно, приймаючи, що батько ОСОБА_1 був фронтовиком. Про конфлікт між братами: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , свідок підтвердив, що йому було відомо, а також засвідчив, що особисто спонукав батька ОСОБА_1 до складення заповіту для залишення квартири батьків на одного сина - ОСОБА_1 . Свідок зазначив, що це була його особиста розмова з батьком ОСОБА_1 за власним волевиявленням і рішенням. Свідок підтвердив, що ОСОБА_1 заперечував проти спілкування ОСОБА_4 з батьками. Також, ОСОБА_1 позичав кошти у свідка. Свідкові було відомо щодо працевлаштування батька, однак зі слів ОСОБА_18 .

Свідок - ОСОБА_11 під час допиту надала свідчення, що знайома з ОСОБА_1 ще з студентських часів, а також знайома з його батьками, оскільки гостювала у нього вдома. З матір`ю у свідка були дуже гарні відносини та вони спілкувались. Свідок підтвердила факт проживання ОСОБА_1 з батьками. Одного разу, свідок була свідком телефонної розмови матері ОСОБА_1 , яка телефонувала синові - ОСОБА_4 та просила його приїхати. Свідок підтвердила, що батько ОСОБА_1 не мав можливості пересуватись та лежав до кінця смерті. Доглядом за батьками займався ОСОБА_1 .

Свідок - ОСОБА_12 під час допиту засвідчив що також знайомий з ОСОБА_1 , та його батьками. Підтвердив, що ОСОБА_1 , з дружиною та батьками проживали спільно. Батько ОСОБА_1 був лежачим, не ходив, а матір пересувалась самостійно. Про брата ОСОБА_1 чув лише зі слів останнього, а також про їх погані між особисті стосунки. Свідок засвідчив, що був присутнім одного разу, як ОСОБА_1 запрошував нотаріуса до дому з метою складення його батьком заповіту на ім`я ОСОБА_18 , однак батько відмовився від цих дій. Свідку не відомо, куди витрачались грошові кошти ОСОБА_1 . Свідок засвідчив, що був присутнім лише на похованні батька ОСОБА_1 , де був присутнім ОСОБА_4 . В свою чергу з ОСОБА_4 , свідок бачився лише два рази на життя: на вказаному похованні батька позивача та у судовому засіданні.

Свідок - ОСОБА_13 під час допиту в якості свідка надав свідчення, що знайомий з ОСОБА_1 з 2015 року. ОСОБА_1 звертався до нього по фінансову допомогу на покупку ліків для батьків, що мало місце разів 5-7. Свідок засвідчив, що у квартирі позивача не був, з його батьками знайомий не був, які не був присутнім на їх похованні. Однак, відомо, що батько ОСОБА_1 був ветераном війни. Також свідкові відомо, що у ОСОБА_1 є брат, з яким ОСОБА_18 не спілкується.

Свідок - ОСОБА_16 під час допиту в якості свідка надала свідчення, що з ОСОБА_1 знайома з дитинства, є сусідами. З братом ОСОБА_1 - ОСОБА_4 вона не знайома та ніколи його не бачила. Підтвердила, що матір ОСОБА_1 останні роки до смерті самостійно пересувалась, за допомогою палиці. Також свідок була у гостях ОСОБА_1 та на святах, однак батько перебував у себе в кімнаті, оскільки лежав. Свідок засвідчила, що була свідком, як матір ОСОБА_1 телефонувала іншому синові - ОСОБА_4 та запрошувала у гості на свято, або коли в нього буде час. Також, свідок зазначила, що не пам`ятає факту, чи зверталась матір ОСОБА_1 до ОСОБА_4 за допомогою.

Будь-яких інших доказів, позивачем на підтвердження перебування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у безпорадному стані, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючі докази, одночасно судом враховується, що вже як зазначалось термін - «Безпорадний стан», це загальне поняття становища особи в якому вона перебуває, для встановлення якого необхідно встановити у тому числі наступні критерії: похилий вік; тяжку хворобу або каліцтво; коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя; потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

На підставі вищевикладеного, дослідивши, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи необхідні для встановлення досліджуваного факту в сукупності, а також надаючи оцінку кожному доказу окремо, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає недоведеним та необґрунтованим, що ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на протязі останніх п`яти років до смерті кожний, а бо в інший період, перебували саме у безпорадному стані.

Приходячи до зазначеного висновку, судом одночасно враховується, що з вище перелічених обставин вбачається лише факт того, що ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , були особами похилого віку, досягли пенсійного віку, отримували пенсію, мали розлади здоров`я, однак матеріали справи не містять достатніх та належних доказів, що останні беззаперечно перебували у безпорадному стані.

Суд також зазначає, що отримані під час розгляду справи показання свідків беззаперечно не підтверджують перебування ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у безпорадному стані на час смерті, а також не можуть слугувати єдиним доказом на підтвердження цих фактів.

Крім того, підставою для усунення спадкоємця від права на спадщину, для чого, як вже вище встановлювалось судом, є необхідним доведення того, що спадкоємець ухилявся від надання допомоги такій особі (перебуваючи у безпорадному стані), при умові можливості її надання.

Позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами того, що спадкодавці ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 : потребували допомоги від відповідача ОСОБА_4 ; та/або звертались до ОСОБА_4 за допомогою; та/або ОСОБА_4 розуміючи свій обов`язок відмовив та умисно не надав допомогу батькам: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Щодо посилань позивача, що його померлі батьки потребували у тому числі матеріальної допомоги, а необхідні речі у тому числі придбались за грошові кошти позивача, не підтверджуються жодним доказом.

Позивачем не надано до суду жодних квитанцій на підтвердження придбання ліків або будь-яких інших речей необхідних в побуті для його батьків.

Позивачем не доведено, що померлі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 потребували матеріальної допомоги, а також, що потреби останніх потребували грошових коштів у більшому розмірі ніж отримуваний ними розмір пенсії на місяць, який як встановлено судом отримувався останніми за життя на місяць у розмірі більшому ніж встановлений законом прожитковий мінімум встановлений як для працездатних осіб, так і осіб, що втратили працездатність, на кожного.

Також матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що позивачем ОСОБА_1 , який як стверджує здійснював догляд за батьками та вважає відповідача таким, що ухилявся від надання допомоги батькам, вчинялись будь-які дії для повідомлення ОСОБА_4 про необхідність надання такої допомоги, а відповідачем було проігноровано або відмовлено в її наданні.

Не можуть бути підтверджуючими обставинами цього факту і посилання позивача про здійснення ним дій з догляду за батьками, оскільки факт здійснення дій з його боку по догляду за батьками не є предметом дослідження в цій справі.

Крім того, відповідні посилання позивача, які були також надані як свідчення під час його допиту як свідка, а саме про те, що ОСОБА_1 здійснював догляд за батьками, придбавав за свої кошти їм ліки, викликав лікарів, а у діях по догляду за батьками ОСОБА_1 допомагала його дружина, взагалі не підтверджуються жодним доказом наявним в матеріалах справи, а відтак вказані свідчення не приймаються судом як достатні докази, що підтверджують вказані обставини.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження умисної винної поведінки відповідача з ухилення та ненадання допомоги батькам: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Навпаки з показів ОСОБА_1 під час допиту його як свідка вбачається, що ним створювались перешкоди у доступі ОСОБА_4 до житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , де мешкали батьки, що свідчить про наявні сталі неприязні стосунки між братами: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Між іншим судом враховується, що чинним законодавством України, а саме Сімейним Кодексом України передбачено обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та його виконання.

Статтею 202 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Відповідно до статті 203 СК України, обов`язок дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків. Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

На підставі викладеного вбачається, що чинним законодавством України передбачений порядок стягнення з сина аліментів та додаткових витрат на утримання батьків.

Позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що мале місце звернення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів або додаткових витрат на їх утримання з відповідача ОСОБА_4 .

Суд також зазначає, що як стверджує позивач, він особисто мешкав з батьками, тобто позивач мав в такому разі надати відповідні консультації батькам або здійснити відповідні дії для отримання батьками такої матеріальної допомоги з ОСОБА_4 , з урахуванням посилань позивача про вчинені з його боку прохання до відповідача, задля вчинення ОСОБА_4 дій по догляду та утримання за батьками, однак матеріали справи відповідних доказів не містять.

Суд також зазначає, що отримані під час розгляду справи показання свідків не можуть бути єдиним, безумовним доказом та єдиною підставою для задоволення позову.

Наявні у матеріалах справи документи не підтверджують ні факту безпорадного стану ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ні умисного ухилення відповідача ОСОБА_4 від надання батькам допомоги, які були би підставою для усунення ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За наслідком чого вимоги позивача в частині усунення ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо доводів позивача про фактичне не проживання відповідача ОСОБА_4 разом з батьками, як на підставу того, що останній не вважався таким, що прийняв спадщину до майна померлого батька ОСОБА_6 за положеннями ч.3 ст. 1268 ЦК України, а за наслідком чого, приймаючи не подання у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини, у нотаріуса були відсутні підстави вважати ОСОБА_4 таким, що прийняв спадщину до майна померлих батьків та видавати на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, суд зазначає наступне.

У відповідності до положень статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з пунктами 3.19, 3.20 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Згідно з положеннями статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).

Спадкоємець, який отримав спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено ч. 1 ст. 1296 ЦК України. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

У постановах від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18), від 14.05.2018 у справі №296/10637/15-ц (провадження №61-2448св18) та від 23.09.2020 у справі №742/740/17 (провадження №61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо».

Як вбачається, відповідач - ОСОБА_4 належав до кола спадкоємців першої черги до майна батька - ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також не був усунутий від спадщини, від неї у визначений статтею 1270 ЦК України не відмовлявся.

З матеріалів спадкової справи №460/2020, заведеної до майна ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини за законом у передбачений статтею 1270 ЦК України строк не звертався.

Поряд з цим, 21.07.2021 року ОСОБА_4 звернувся до Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємець що прийняв спадщину.

Як вже судом було встановлено, місце проживання ОСОБА_4 станом на час смерті батька - ОСОБА_6 , було зареєстровано разом з батьком за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказані обставини також підтверджуються відповідною довідкою з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, отриманою державним нотаріусом в межах вчинення дій у спадковій справі № 460/2020, а також відповідним записом у копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_10 , виданого 25.07.2000 року Київським РВ УМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_4 , яка була надана останнім разом з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину від 21.07.2021 року.

За наслідком чого, суд доходить до висновку, що державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пінігіною Т.М. на підставі належним чином наданих доказів на підтвердження спільного проживання ОСОБА_4 разом зі спадкодавцем станом на час відкриття спадщини, було встановлено, що ОСОБА_4 у відповідності до приписів ч.3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказуючи про те, що відповідач дійсно не мешкав за вказаною адресою посилається на довідку, видану 06.05.2020 року головою ЖБК «Центральний-Сбірний-20», який містить допис про не проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 , починаючи з 1989 року.

Будь-яких доказів, у тому числі актів про не проживання та/або відсутності речей особи у житловому приміщенні, на підставі чого головою ЖБК «Центральний-Сбірний-20» було встановлено вказану обставину, ані довідка, ані матеріали справи не містять.

Однак, суд вважає вказану довідку не належним доказом не проживання відповідача за місцем зареєстрованого проживання, приймаючи наявність заперечень відповідача з даного приводу та відсутності будь-яких доказів на підставі чого головою ЖБК «Центральний-Сбірний-20» було встановлено у довідці від 06.05.2020 року факту не проживання ОСОБА_4 за адресою зареєстрованого місця проживання.

Щодо посилань позивача, що факт не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні підтверджується рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29.02.2024 року по справі №947/1576/21, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Так, вказаним рішення суду, яке набрало законної сили 02.04.2024 року, визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Однак, вказане рішення суду не містить встановлених фактів з якого саме часу ОСОБА_4 припинив проживання за адресою зареєстрованого проживання, а ґрунтується на підставі визнання відповідачем позову та тієї обставини, що ОСОБА_4 у жовтні 2021 року за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_2 , був знятий з обліку.

Як вже судом встановлено, вказане зняття з реєстрації ОСОБА_4 у жовтні 2021 році мало місце за наслідком вчинення ОСОБА_4 дії з розпорядження належною йому часткою у спірній квартирі, тобто не охоплює період на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

Стороною відповідача ОСОБА_4 під час розгляду зазначалось, що дійсно він на постійній основі не мешкав у спірній квартирі з батьками, однак не був втрачений права на користування нею. Крім того, відповідне не проживання було зумовлено саме перешкодами у доступі до приміщення, які були вчинені з боку ОСОБА_1 .

Судом враховується, що під час допиту в якості свідка, ОСОБА_1 особисто було підтверджено, що він особисто не пускав свого брата - ОСОБА_4 до квартири, кожного разу коли він намагався це зробити, провокував бійки, викликав поліцію.

Додатково ОСОБА_4 зазначалось, що він відвідував своїх батьків, всіляко допомагав їм, купував продукти та ліки, про що він також зазначав під час надання пояснень в рамках розгляду справи № 947/1576/21 про визнання ним таким, що втратив право користування житлом.

Будь-яких інших доказів достеменного не проживання ОСОБА_4 разом зі спадкодавцем - ОСОБА_6 , станом на час відкриття спадщини, матеріали справи не містять.

Приймаючи викладене, суд вважає не доведеними доводи позивача у цій частині, оскільки, як встановлено, державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі станом на час видачі 21.07.2021 року на ім`я ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності до положень Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зі встановлення, на підставі неналежних документів, було встановлено, що ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги до майна померлого батька - ОСОБА_6 , є таким що прийняв спадщину у відповідності до положень ч.3 ст.1268 ЦК України.

Щодо доводів позивача про те, що державним нотаріусом в рамках спадкової справи до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , всупереч положенням чинного законодавства не було визначено частки майна ОСОБА_7 у спільному сумісному майні - квартирі АДРЕСА_4 , суд вважає також безпідставними, з огляду на наступне.

У відповідності до положень статті 70 Закону України «Про нотаріат», нотаріус на підставі спільної письмової заяви подружжя видає одному або кожному з них свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, набутому ним за час шлюбу.

Таке свідоцтво може бути видано кожному з подружжя під час перебування у шлюбі або після розірвання шлюбу.

Свідоцтво про право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, земельну ділянку та інше нерухоме майно видається нотаріусом за місцезнаходженням такого майна.

Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до статті 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом України. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності.

Як вже судом встановлювалось, 01.01.1992 р. ОСОБА_6 було повністю сплачено пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Центральний-Сбірний-20» від 10.03.2020 року та від 22.07.2020 р.

Право власності ОСОБА_6 за життя на зазначену квартиру зареєстровано не було, що підтверджується листом КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 16.07.2020 р. № 2860/02-14 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

У відповідності до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб за №6 від 06.06.2020 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 19.07.1958 року.

Отже, ОСОБА_6 було виплачено пай за квартиру АДРЕСА_1 , в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 .

Оскільки спірне майно придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ "Про власність", Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Статтею 16 Закону України "Про власність" передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю Української

РСР (2006-07).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

Оскільки пай ОСОБА_6 за квартиру АДРЕСА_1 , було виплачено в повному обсязі в період перебування у шлюбі з ОСОБА_7 , спірна квартира придбана ОСОБА_6 за спільні кошти з ОСОБА_7 , оскільки протилежного не доведено, а відтак вказане майно належало до спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається, ОСОБА_7 за життя не скористалась своїм правом на виділення частки у спільному майні подружжя, не зверталась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, а відповідна заява подана нею в рамках спадкової справи №460/2020 стосувалась лише прийняття спадщини до майна померлого чоловіка ОСОБА_6 .

За наслідком чого суд вважає необґрунтованими доводи позивача про порушення державним нотаріусом вимог законодавства в частині визначення часток у спадковому майні, що підлягало успадкуванню, в порядку спадкування за законом до майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Приймаючи викладене, суд вважає позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в частині визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , які були видані на ім`я ОСОБА_4 , необґрунтованими та не підлягаючими задоволенню.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішень про державну реєстрацію права власності та про визнання договору дарування недійсним, заявлені з посиланням на доведеність попередніх, а відтак ці вимоги є похідними від вимог позивача про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, суд, приймаючи відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, доходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про скасування рішень про державну реєстрацію права власності та про визнання договору дарування недійсним.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи докази у справі та вимоги закону, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Київська державна нотаріальна контора у місті Одесі, про усунення від права на спадкування, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору дарування, скасування рішень про державну реєстрацію права власності, слід відмовити.

Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено, відсутні підстави для покладення сплати судового збору на відповідачів по справі.

До закінчення розгляду справи, представником відповідача ОСОБА_4 було заявлено заяву про подання до суду доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу на протязі п`яти днів з дня ухвалення судового рішення по справі, за наслідком чого дане питання під час ухвалення судового рішення не вирішується.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1-18, 76-82, 89, 141, 223, 246, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Київська державна нотаріальна контора у місті Одесі (місцезнаходження: 65080, м. Одеса, вул. Космонавтів, 11А), про усунення від права на спадкування, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору дарування, скасування рішень про державну реєстрацію права власності- відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 16.09.2024 року.

Головуючий Калініченко Л. В.