Справа № 369/9350/23
Провадження № 2/369/1427/24
04.06.2024 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Волчка А. Я.,
при секретарі Ведмеденко Н. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
У червні 2023 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом.
Ухвалою суду від 23.06.2023 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
У судове засідання представник позивача не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просив задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов до суду не подав.
Згідно ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до положень частини першої статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі частини першої статті 280 та відповідно до частини першої статті 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що 29 листопада 2022 року між ТОВ «Авентус Лізинг» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 2407, згідно умов якого позивач передав відповідачу на умовах фінансового лізингу в платне користування автомобіль «AUDI», номер шасі/кузова НОМЕР_1 , рік випуску 2006 року, вартість об`єкта фінансового лізингу складає 260883,00 грн.; загальна сума лізингових платежів 449233,08 грн., строк лізингу 30 місяців, графік платежів встановлено з 29 листопада 2022 року до 29 травня 2025 року, строк дії договору (п.13.1) визначається датою останнього лізингового платежу.
Відповідно до п. 11.2 Договору фінансового лізингу № 2407, у разі якщо Лізингоодержувач не сплатив за договором фінансового лізингу лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення становить більше 60 календарних днів Лізингодавець має право, незалежно від факту нарахування та/або стягнення штрафів відмовитися від Договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, письмово (або електронним документом) повідомивши про це Лізингоодержувача та/або одночасно з такою відмовою набуває право вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу через 5 (п`ять) календарних днів або пізніше (на розсуд Лізингодавця) з того моменту, що буде визначений за 11.2 правилами цього Договору як момент припинення дії Договору або з моменту односторонньої відмови Лізингодавця від Договору. Повернення майна за цим Договором може здійснюватися, на розсуд Лізингодавця, самостійно, із застосуванням заходів самозахисту (оперативно-господарських санкцій), визначених у п. 11.8 або у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса чи згідно із рішенням суду, в межах заходів із примусового виконання виконавчого документа. Сторони дійшли згоди, що Лізингодавець також набуває право вимагати дострокову сплату розміру всіх майбутніх лізингових платежів у частині оплати вартості Об`єкта фінансового лізингу.
Договір фінансового лізингу містить умови надання фінансового лізингу від 29 листопада 2022 року № 2407, щодо порядку розрахування, умови сплати додаткових платежів; умови зміни, розірвання договору.
Згідно Акту (видаткової накладної) прийому-передачі об`єкта лізингу від 29 листопада 2022 року до договору фінансового лізингу № ЧГ-2407 від 29 листопада 2022 року, ОСОБА_1 як лізингоодержувач прийняв об`єкт лізингу - «AUDI», номер шасі/кузова НОМЕР_1 , рік випуску 2006 року.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач за Договором фінансового лізингу № 2407 від 29 листопада 2022 року системно не виконував визначений договором графік сплати платежів, чим порушив умови договору.
Відповідно до п.11.2 лізингодавець має право в односторонньому порядку відмовитися від договору, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж, частково або повністю.
Як вбачається за договором фінансованого лізингу № 2407 від 29 листопада 2022 року (п.2) відповідачем ОСОБА_1 , як лізингоодержувачем, вказується офіційний е-mаіl для рахунків, повідомлень та іншої інформації - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Однак, лізингоодержувачем заборгованість сплачена не була.
Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Кодексу.
Пунктом 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.
За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.
Частинами 1 та 3 ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.
При цьому, ч. 2 ст. 16 вищевказаного Закону, передбачає саме структуру сплати, а не механізм та порядок їх виплат. Так, лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість відповідно до умов договору фінансового лізингу та законодавства; вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків, у тому числі оплати ремонту, відшкодування витрат на ремонт об`єкта фінансового лізингу, та/або сплати інших платежів, безпосередньо пов`язаних з виконанням договору фінансового лізингу, відповідно до умов такого договору та законодавства.
Статтею 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» врегульовано відмову від договору фінансового лізингу та дострокове розірвання договору фінансового лізингу, в тому числі: після отримання Лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу лізингодавець має право відмовитися від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингоодержувача, та/або вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу, у тому числі у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса: 1) у разі якщо Лізингоодержувач не сплатив за договором фінансового лізингу лізинговий платіж частково або в повному обсязі та прострочення становить більше 60 календарних днів; 2) за наявності інших підстав, встановлених договором фінансового лізингу або законом. Для цілей цієї статті сторона вважається повідомленою про відмову від договору та його розірвання, якщо минуло шість робочих днів (у разі якщо договором не передбачено більший строк) з дня, наступного за днем надсилання іншою стороною відповідного повідомлення на поштову адресу та/або адресу електронної пошти, зазначену в договорі, що розривається.
За правилом ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч. 2 ст. 615 ЦК України).
На час звернення до суду з даним позов, відповідач не виконав вимоги позивача викладених в повідомленнях, предмет договору лізингу не повернув, а тому, позивач має право вимагати з відповідача заборгованість за прострочені лізингові платежі.
У відповідності до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частинами 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У цій справі відповідачем не надано суду іншого розрахунку, який спростовує наданий товариством, або належних та допустимих доказів про виконання в повній мірі договору.
Приймаючи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, суд приходить до висновку, що цивільне (майнове) право позивача по отриманню від відповідача заборгованості за договором, відтак позов підлягає задоволенню.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684,00 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду.
Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» судовий збір в розмірі 2684,00 грн.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Андрій ВОЛЧКО