Єдиний унікальний номер судової справи: 479/1115/23
Провадження № 22-ц/812/1030/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова
Іменем України
16 вересня 2024 року м. Миколаїв Справа № 479/1115/23
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Травкіною В.Р.,
за участю прокурора Кадєєвої А.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Кобильником Денисом Олеговичем, на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Репушевської О.В., в приміщенні суду в смт. Криве Озеро, повний текст судового рішення складено 02 травня 2024 року, за позовом Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_2 про стягнення плати за проїзд великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування,
встановив:

У вересні 2023 року Первомайська окружна прокуратура Миколаївської області (далі прокурор) в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - Укртрансбезпека) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення плати за проїзд великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування.
Обґрунтовуючи вимоги, прокурор посилався на те, що на підставі направлення на рейдову перевірку від 20 серпня 2020 року №000223 інспекторами Київського міжрегіонального управління 21 серпня 2020 року на пересувному пункті габаритно-вагового контролю а/д Р-03 під`їзд до а/д М-03 км 4 + 100 м в АДРЕСА_1 проведено габаритно-ваговий контроль вантажного автомобіля марки «VOLVO FM 400», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з спеціалізованим напівпричепом марки «ZREMB NK 35», реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником та водієм якого був ОСОБА_2 ..
За результатами проведеного габаритно-вагового контролю, 21 серпня 2020 року складено акт проведення перевірки вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №243199, акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №045154 та довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 21 серпня 2020 року №045853.
Акт від 21 серпня 2020 року №045154 та довідка від 21 серпня 2020 року №045853 під розпис вручені водію транспортного засобу ОСОБА_2 . Під час вручення акту ОСОБА_2 відмовився від підпису з причини непогодження зі складеним актом, про що є відповідний запис.
При здійсненні габаритно-вагового контролю використовувалися ваги автомобільні тензометричні типу «Лахта-У» СВ 80000А/18 зав. №1217, відповідність яких нормативним вимогам посвідчено свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №П40М10105220, дійсним до 20 лютого 2021 року та сертифікатом затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 09 грудня 2019 року №UA.TR.001 чинним до 02 вересня 2028 року.
Габаритно-ваговим контролем зафіксовано, що повна маса вказаного автомобіля, який здійснював перевезення вантажу, становила 42,580 т, при цьому осьове навантаження складало 5,840/12,260т/7,440т/8,540т/8,500т, тобто навантаження на одиночну вісь сягало 12,260 т, при нормативно допустимих 11 т.
За кермом даного транспорту перебував водій ОСОБА_2 та згідно наданої ним товарно-транспортної накладної серії 12ААЗ №923702 (дата не указана) на вказаному транспортному засобі здійснювалось перевезення вантажу з пункту навантаження в с. Скибин Київської області до пунктів розвантаження в м. Одеса, замовником/вантажовідправником якого є ТОВ «Ферко», вантажоодержувачем Олімпекс Купе Інтернешнл «Експортер Інзерноекспорт».
Згідно свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів автомобіль марки «VOLVO FM 400», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з спеціалізованим напівпричепом марки «ZREMB NK 35», реєстраційний номер НОМЕР_2 на праві власності належать ОСОБА_2 .
Державним інспектором проведено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування та нараховано плату за проїзд у розмірі 557,22 євро, що в перерахунку на офіційний курс гривні станом на 21 серпня 2020 року складає 18 137,51 грн (557,22*32,55).
Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва та необхідність захисту інтересів держави прокурор зазначав, що згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Прокурор зазначав, що в цій справі ним здійснюється представництво інтересів держави в суді в особі Укртрансбезпеки у зв`язку із не здійсненням таким органом захисту інтересів держави в суді. Вказував, що прокурором 06 липня 2023 року на адресу Укртрансбезпеки скеровано запит про надання інформації щодо вжитих заходів про стягнення з ОСОБА_2 в судовому порядку нарахованої плати за проїзд в сумі 557,22 євро. 13 липня 2023 року Укртрансбезпека листом повідомила про відсутність наміру звернення до суду із позовом до ОСОБА_2 .
Таким чином, Укртранспезбекою, незважаючи на очевидність порушення та усвідомлення свого обов`язку щодо вжиття заходів до стягнення нарахованої плати, упродовж тривалого часту не вжито дієвих заходів до стягнення з відповідача в судовому порядку плати за проїзд, що є підставою для пред`явлення позову прокурором в інтересах держави в особі Укртрансбезпеки.
Посилаючись на викладене, уточнюючи позовні вимоги, прокурор просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні в сумі 18137,51 грн та судовий збір в розмірі 2684 грн.
Заперечуючи проти позову представник ОСОБА_3 - адвокат Кобильник Д.О., посилався, як на відсутність підстав для представництва прокурором держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті за даним позовом, так і те, що відповідач є неналежним та позовні вимоги - недоведеними.
Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні в сумі 18 137 грн 51 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Миколаївської обласної прокуратури 2684 грн судового збору, сплаченого при подачі позову.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши надані докази та норми права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що саме відповідач ОСОБА_2 є особою, яка заподіяла та повинна відшкодувати матеріальні збитки державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування, які є доведеними.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Кобильником Д.О., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов прокурора залишити без розгляду, стягнути понесені судові витрати в обох судових інстанціях.
Відповідач вказував, що суд першої інстанції дійшов помилкового та передчасного висновку, що саме він є належним відповідачем та має сплатити визначену позивачем суму плати за проїзд автомобільними дорогами транспортного засобу, вагові параметри якого перевищують нормативні, оскільки позивачем не надано до суду належних та беззаперечних доказів того, що саме ОСОБА_2 є автомобільним перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт». Також зазначав, що судом першої інстанції не взято до уваги твердження відповідача стосовно недоведеності перевищення вагових параметрів. Звертав увагу на те, що жоден із доданих документів не містять будь-яких індивідуальних ознак або характеристик ваг (вагового комплексу), за допомогою якого здійснювалося зважання.

Крім того, вказував, що прокурором не доведено підстав для здійснення представництва державного органу.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Державна служба України з безпеки на транспорті правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор та представник позивача заперечували проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

16 вересня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кобильника Д.О. надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника. В заяві представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив суд особливо звернути увагу на підстави представництва прокурором інтересів держави в цій справі, оскільки, як на його думку, позивачем у цій було введено суд першої інстанції в оману та фактично замінено належного суб`єкта владних повноважень (Укртансбезпеку) без достатніх на те підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Клопотання позивача в апеляційній скарзі про зупинення провадження у справі до вирішення П`ятим апеляційним адміністративним судом справи №400/1145/24 по суті за позовом ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), відділу державного нагляду (контролю) в Миколаївській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування припису ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року, із занесенням до протоколу судового засідання, залишено апеляційним судом без задоволення, оскільки згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень судове рішення у вказаній справі ухвалено П`ятим апеляційним адміністративним судом 09 липня 2024 року.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 цього Кодексу.
Так, за змістом пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщопозовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для залишення без розгляду поданої прокурором позовної заяви у відповідності до вказаної норми, з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.
Суд апеляційної інстанції зважає на те, що у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру», відповідно до частини третьої статті 23 якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Таким чином, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
У кожній окремій справі, суд зобов`язаний з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» для представництва інтересів держави у суді прокурором і чи є таким випадком ситуація у справі.
Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Колегія суддів звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 23 жовтня 2018 року у справі №906/240/18, від 01 листопада 2018 року у справі №910/18770/17, від 05 листопада 2018 року у справі № 910/4345/18).
При цьому, з огляду на приписи частини четвертої статті 263 ГПК України, суд апеляційної інстанції також враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, у тому числі, стосовно того, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
В обґрунтування підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах Державної служби України з безпеки на транспорті прокурором зазначено, що вказаним органом, який має необхідні повноваження у спірних правовідносинах, самостійно не вчинялися дії, спрямовані на захист економічних інтересів держави в частині надходження коштів до Державного бюджету України, що були порушені внаслідок несплати відповідачем плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом.
Оцінивши доводи прокурора щодо обґрунтування підстав для представництва інтересів держави у даній справі на предмет відповідності їх вимогам норм чинного законодавства України, колегія суддів дійшла висновку про їх обґрунтованість, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 29 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують, нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.
Відповідно до частини третьої статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.
Згідно з вимогами п. 26 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 №879 (далі - Порядок №879), кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету.
Плата за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, відповідно до пункту 1 частини другої статті 24-2, пункту 6 частини третьої статті 29 Бюджетного кодексу України, належить до джерел формування державного дорожнього фонду в складі доходів спеціального фонду Державного бюджету України.
Згідно зі статтями 11, 14 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» плата за проїзд є джерелом формування спеціального фонду Державного бюджету України та передбачає її цільове використання.
Частиною третьою статті 24-2 Бюджетного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що кошти державного дорожнього фонду спрямовуються на: 1) фінансове забезпечення будівництва, реконструкції, ремонту і утримання автомобільних доріг загального користування державного значення та інших заходів, визначених п. 1 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про джерела фінансування дорожнього господарства України»; 2) фінансове забезпечення будівництва, реконструкції, ремонту і утримання автомобільних доріг загального користування місцевого значення, вулиць і доріг комунальної власності у населених пунктах (у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам); 3) виконання боргових зобов`язань за запозиченнями, отриманими державою або під державні гарантії, на розвиток мережі та утримання автомобільних доріг загального користування; 4) фінансове забезпечення заходів із забезпечення безпеки дорожнього руху відповідно до державних програм.
Враховуючи наведені положення законодавства, прокурор правомірно зазначає про те, що порушення інтересів держави у даному випадку полягає у ненадходженні до державного бюджету коштів у вигляді плати за проїзд дорогами загального користування великоваговими та великогабаритними транспортними засобами, що ставить під загрозу своєчасне та повне фінансування Державної цільової економічної програми розвитку автомобільних доріг загального користування на 2018-2022 роки, метою якої є відновлення і розвиток автомобільних доріг загального користування державного значення для інтеграції їх до європейської транспортної системи та підвищення на них рівня безпеки руху, швидкості, комфортності та економічності перевезень.
Отже, визначена контролюючим органом плата за проїзд, що несплачена перевізником добровільно в установлені строки, набуває статусу заборгованості перед Державним бюджетом України, а її несплата у визначені строки суттєво порушує інтереси держави.
Також колегія суддів враховує доводи прокурора про те, що доцільність застосування ним представницьких повноважень у даній справі обумовлена актуальністю питань щодо розвитку мережі та утримання автомобільних доріг загального користування, збереження автомобільних доріг, забезпечення безпеки перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.
Згідно зі статтею 170 Цивільного кодексу України держава набуває та здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади в межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до частини другої статті 4 Цивільного кодексу України, частини другої статті 4 ЦПК України в випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Статтею 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» визначено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №103 (далі - Положення), (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури та який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті, а також у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті (Пункт 1 в редакції Постанови КМ № 98 від 04 лютого 2016 року; із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 1095 від 06 вересня 2017 року, № 416 від 28 квітня 2023 року).
Згідно з вимогами статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» та пункту 5 7 Положення, Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює, серед іншого: габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, здійснює стягнення, у тому числі в судовому порядку, плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування з транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.
Відповідно до пункту 8 Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Таким чином, Укртрансбезпека та її територіальні органи виконують функції габаритно-вагового контролю транспортних засобів та нараховують відповідну плату за перевищення нормативів допустимої ваги транспортного засобу, а крім того, вживають заходи стосовно стягнення відповідної плати.
Отже, в силу зазначених вище нормативно-правових актів, Державна служба України з безпеки на транспорті є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження в спірних правовідносинах.
Однак, з матеріалів справи вбачається, що Укртрансбезпекою та її територіальними органами з часу нарахування відповідачеві плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом (з серпня 2020 року) заходів щодо стягнення такої плати не вжито.
Так, в своєму листі від 05 червня 2023 року №40444/5.4.1/24-23 відділ державного нагляду (контролю) у Київській області проінформував прокуратуру про виявлене правопорушення, а також зазначив, що Державна служба України з безпеки на транспорті позбавлена можливості здійснити сплату судового збору за подання позовної заяви, у зв`язку із введенням воєнного стану та визначенням пріоритетності здійснення видатків з Державного бюджету.
Листом від 06 липня 2023 року за №53-3434 вих-23 прокурор повідомив Державну службу України з безпеки на транспорті про вказані порушення інтересів держави та про необхідність вжиття заходів до судового стягнення коштів плати за проїзд.
13 липня 2023 року листом за №6667/5.4.2/15-23 Укртрансбезпека звернулася до Первомайської окружної прокуратури з метою вжиття заходів прокурорського реагування у зв`язку з неможливістю самостійного звернення до суду з відповідною позовною заявою.
За таких обставин, у прокурора є обґрунтовані підстави для пред`явлення позовної заяви в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, у зв`язку із здійсненням останньою захисту інтересів держави неналежним чином.
При цьому, прокурором при зверненні до суду з позовом у даній справі правомірно вказано про те, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2019 року у справі №910/3486/18.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статей 77-78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладене, на переконання колегії суддів, прокурором було дотримано всі вимоги процесуального законодавства при зверненні до суду з позовом у даній справі та належним чином обґрунтовано, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення прокурора до суду, а відтак, як у суду першої інстанції, так і у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для залишення без розгляду поданої прокурором позовної заяви у відповідності до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.
Щодо розгляду спору по суті.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 є власником транспортного засобу - автомобіля VOLVO, номерний знак НОМЕР_1 .
21 серпня 2020 року на а/д Р-03 під`їзд до а-д М-03 4км+100м с. Проліски Бориспільського району Київської області посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки здійснено рейдову перевірку транспортного засобу VOLVO, номерний знак НОМЕР_1 ., яким керував ОСОБА_2 .
Під час здійснення габаритно-вагового контролю транспортного засобу встановлено перевищення нормативних вагових параметрів транспортного засобу із вантажем на одиничну вісь 12,260 т (при дозволеній 11 т), на строєну вісь 24,400 т (при дозволеній 24 т.), чим порушено вимоги абз.15 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
При здійсненні габаритно-вагового контролю використовувалися ваги автомобільні тензометричні типу «Лахта У» СВ 80000А/18 зав. №1217, відповідність яких нормативним вимогам посвідчено свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №П40М10105220, дійсним до 20 лютого 2021 року, та сертифікатом затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 09 грудня 2019 року №UA.TR.001 128-18, чинним до 02 вересня 2028 року.
За результатами проведеної перевірки складено акт №243199 від 21 серпня 2020 року, від підписання якого ОСОБА_2 відмовився, а в графі «пояснення водія про причини порушень» зазначив, що «не згоден з актом».
Того ж дня, посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки складено акт №045154 від 21 серпня 2020 року про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів та довідку №045853 від 21 серпня 2020 року про результати здійснення габаритно-вагового контролю.
Також, здійснено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, що складає 557,22 євро.
Матеріали перевірки передано на розгляд до Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області.
З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_2 02 вересня 2020 року зареєстрований як фізична особа-підприємець.
09 вересня 2020 року Управлінням Укртрансбезпеки у Миколаївській області сформовано та направлено на адресу ОСОБА_2 запрошення на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт у Київській області за актом №243199 від 21 серпня 2020 року, яким позивача повідомлено про необхідність прибуття 17 вересня 2020 року для участі у розгляді з 10.00 год. по 12.00 год. справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт. Відомості про вручення (отримання) ОСОБА_2 вказаного запрошення матеріали справи не містять.
17 вересня 2020 року Управлінням Укртрансбезпеки у Миколаївській області винесено ОСОБА_2 припис №0144690 щодо усунення порушення законодавства про автомобільний транспорт, яким позивача зобов`язано негайно усунути порушення, що виразилося у перевезенні вантажу з перевищенням вагових обмежень без дозволу на рух автомобільними дорогами України, виданого компетентними уповноваженими особами, або документу про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів.
Не погоджуючись з правомірністю вказаного припису ОСОБА_2 оскаржив його в судовому порядку.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2024 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року скасовано. Ухвалено по справі нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 .
Постанова апеляційного адміністративного суду мотивована тим, що доводи ОСОБА_2 про незаконність вказаного припису не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III), відповідно до частини дванадцятої статті 6 якого державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Частини перша та четверта статті 48 Закону № 2344-III передбачають, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.
Згідно із статтею 33 Закону України «Про автомобільні дороги» від 08 вересня 2005 року №2862-IV рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.
Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №879 від 27 червня 2007 року «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» (далі - Порядок №879).
Відповідно до пункту 3 Порядку №879 габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.
Згідно з підпунктом 4 пункту 2 Порядку №879 габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.
У розумінні Порядку №879 великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. При цьому, транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки (підпункт 3 пункту 2 Порядку №879).
За змістом пункту 6 Порядку №879 габаритно-ваговий контроль, крім документального, здійснюється виключно в пунктах габаритно-вагового контролю посадовими особами та/або працівниками відповідних органів.
Відповідно до пункту 20 Порядку №879 за результатами точного та/або документального габаритно-вагового контролю посадові особи та/або працівники Укртрансбезпеки або її територіальних органів визначають належність транспортного засобу до великовагових та/або великогабаритних.
Пунктом 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою КМУ від 18 січня 2001 року №30, передбачено, що транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.
Відповідно до п.22.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, (далі - ПДР) маса вантажу, що перевозиться, і розподіл навантаження на осі не повинні перевищувати величин, визначених технічною характеристикою даного транспортного засобу.
Згідно з пунктом 22.5 ПДР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м (для сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, - 3,75 м), за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.
Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.
Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.
Згідно відомостей товарно-транспортної накладної серії 12ААЗ №923702 водій ОСОБА_2 перевозив пшеницю насипом, тобто подільний вантаж, перевезення якого з перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових норм відповідно до п.22.5 Правил дорожнього руху заборонено.
Отже, перевезення пшениці з перевищенням вказаного нормативу забороняється, а видача дозволу на перевезення пшениці, яка є подільним вантажем, чинним законодавством не передбачена, у зв`язку з чим щодо ОСОБА_2 і не виносилася позивачем постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу на підставі абз.15 ч.1 ст.60 Закону (перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм при перевезенні вантажу без відповідного дозволу).
У даному випадку до позивача має бути застосована відповідальність у вигляді нарахування посадовою особою Укртрансбезпеки плати за проїзд, відповідно до п.31-1 Порядку №879, що власне і було зроблено відповідачем.
Врахувавши надані докази та норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_2 є особою, яка заподіяла та повинна відшкодувати матеріальні збитки державі.
Доводи в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 не є автомобільним перевізником у спірних правовідносинах, колегія суддів відхиляє
Згідно статті 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
З вказаної норми слідує, що до автомобільних перевізників, які є відповідальними за порушення законодавства про автомобільний транспорт, відносяться не тільки суб`єкти господарювання, а й фізичні особи, що здійснюють перевезення (вантажне, пасажирське) без мети отримання прибутку.
Верховний Суд, аналізуючи у постанові від 19 жовтня 2023 року у справі №640/27759/21 норми законодавства, що врегульовують спірні правовідносини, зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника. Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Як встановлено ОСОБА_2 є власником транспортного засобу VOLVO, номерний знак НОМЕР_1 , а також він був водієм цього транспортного засобу станом на дату проведення габаритно-вагового контролю.
ОСОБА_2 під час перевірки не надав жодних документів та пояснень з приводу того, що він не являється автомобільним перевізником в розумінні статті 1 Закону №2344-III.
В акті перевірки ОСОБА_2 зазначив про те, що «не згоден з актом», проте не вказав, що автомобільним перевізником при здійсненні відповідного перевезення вантажу виступає інша особа.
Колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки транспортний засіб VOLVO, номерний знак НОМЕР_1 , належить ОСОБА_2 , тому останній знав особу автомобільного перевізника у випадку, якщо він безпосередньо ним не являється, міг надати відповідні пояснення та їх документальне підтвердження під час здійснення процедури габаритно-вагового контролю.
Таких пояснень та доказів ОСОБА_2 не надав і до суду, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що позивач не є автомобільним перевізником.
Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 747/45/20 за позовом прокурора в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до фізичної особи про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом, в яких Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідальним за здійснення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортними засобами та іншими самохідними машинами і механізмами, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, є власник транспортного засобу.
Доводи в апеляційній скарзі про неналежність доказів перевищення вагових параметрів не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Процедура здійснення габаритно-вагового контролю та справлення плати регламентується Порядком №879.
Згідно пунктів 12, 13 цього Порядку вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.
Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.
Порядком взаємодії Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, Міністерства внутрішніх справ України, Державного агентства автомобільних доріг України під час організації та проведення робіт із зважування та здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на автомобільних дорогах загального користування (затв. наказом Міністерства інфраструктури України, Міністерства внутрішніх справ України від 10 жовтня 2013 року) № 1007/1207 у додатку №1 визначено форму складання довідки про результати здійсненнягабаритно-вагового контролю, в якій відсутня графа щодо зазначення марки, моделі та заводського номеру вимірювально-зважувального обладнання.
ОСОБА_2 в акті перевірки не зазначив заперечень з приводу невідповідності вимірювального і зважувального обладнання.
Відповідачем не надано також доказів оскарження в установленому порядку дій позивача щодо фіксування правопорушення та нарахування стягуваної суми збитків.
Яквстановлено під час здійснення габаритно-вагового контролю для зважування транспортного засобу відповідача використовувалися ваги автомобільні тензометричні типу «Лахта У» СВ 80000А/18 зав. №1217, виробник ТОВ «Метровес» Україна, відповідність яких нормативним вимогам посвідчено свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №П40М10105220, дійсним до 20 лютого 2021 року, та сертифікатом перевірки типу засобів вимірювальної техніки, зареєстрований за №UA.TR.001 128-18 Rev1, виданий 09 грудня 2019 року ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів», чинним до 02 вересня 2028 року.
Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №П40М10105220 від 20 лютого 2020 року ваги автомобільні тензометричні типу «Лахта У» СВ 80000А/18зав. №1217 відповідають вимогам ДСТУ ЕN45501:2017 та експлуатаційній формі виробника.
Отже, під час здійснення габаритно-вагового контролю зважування транспортного засобу відповідача 21 серпня 2020 року проводилось належною вимірювальною технікою, яка пройшла повірку та мала відповідне свідоцтво.
Крім того, відповідачем не було надано жодних доказів на спростування факту перевищення нормативно-вагових параметрів транспортним засобом, який перебував в його власності та яким він керував.
Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на недоведеність перевищення вагових параметрів, колегія суддів вважає безпідставними.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, оскільки його ухвалено з дотриманням вимог матеріального закону, який регулює спірні правовідносини, та дотриманням вимог процесуального законодавства.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то у колегії суддів з урахуванням положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 367, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Кобильником Денисом Олеговичем, залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 17 вересня 2024 року.