ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5942/24 Справа № 216/1664/22 Суддя у 1-й інстанції - ЦИМБАЛІСТЕНКО О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/1664/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Остапенко В.О., Тимченко О.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне підприємство «Промсільгоспкомплект»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року, яке ухвалене суддею Цимбалістенко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 квітня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» про зобов`язання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки, який вподальшому уточнив.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень, позивач зазначив, що 15.11.2021 року його було прийнято на постійну роботу до приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» на посаду комерційного директора, згідно Наказу № 12/11 від 12.11.2021 року.

За весь час фактичної роботи на підприємстві, з 15.11.2021 по 22.02.2022 року, він отримав заробітну плату лише за листопад 2021 року в розмірі 1639 грн. 28 коп., ця виплата була здійснена 28.02.2022 року, що підтверджено копією виписки по картковому рахунку.

На думку позивача, заробітна плата виплачувалася в неповному розмірі і з затримкою у три місяці, що є порушенням ч. 7 ст. 43 Конституції України, ст. 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці».

22.02.2022 року позивач усно звернувся до власника підприємства ОСОБА_2 , оскільки номінальний директор ОСОБА_3 постійно відсутня, із питанням щодо неотримання заробітної плати.

З приводу цього між позивачем ОСОБА_1 та власником підприємства виник спір щодо невиплати заробітної плати у термін більш ніж три місяці. Після чого, власник підприємства повідомив позивача про його звільнення та необхідність написати заяву на звільнення та більше ніколи не з`являтися до Приватного підприємства «Промсільгоспкомплект».

Тобто, починаючи з 22.02.2022 року позивач не міг знаходитися на своєму робочому місці - в офісі Приватного підприємства «Промсільгоспкомплект», але вважає такі дії власника грубим порушенням трудового законодавства (невиплата заробітної плати, протиправне відсторонення від роботи із забороною перебувати на робочому місці). Позивач намагався зателефонувати директору підприємства та пояснити, що такі дії є неприпустимими, але на телефонний дзвінок йому не відповіли, після чого позивач направив рекомендованим листом Укрпошти попередження про грубе порушення трудових правовідносин до нього з боку роботодавця.

Позивач не отримав від відповідача копії наказу про звільнення, з ним не проведено розрахунку по заробітній платі, позивачу не виплачена заборгованість по заробітній платі за відпрацьований час з 15.11.2021 по 22.02.2022 включно, грошова компенсація за невикористану відпустку за цей же період часу, не виплачено вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку (при звільненні в порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України), відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України.

Враховуючи, що на підприємстві зарплата виплачувалась на банківську картку, то розрахунок мав бути здійснений протягом лютого місяця 2022 року, у зв`язку з чим відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Роботодавець усунув позивача від роботи та належним чином не звільнив, він позбавлений можливості отримати статус безробітного та отримувати соціальну допомогу, що завдало моральної шкоди, яка ним оцінена в розмірі 6 500,00 грн.

Посилаючись на викладене, просив суд:

- визнати наказ приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» від 22.02.2022 р. про звільнення ОСОБА_1 в порядку п. 1 ст. 36 КЗпП України (згода сторін) незаконним;

- зобов`язати приватне підприємство «Промсільгоспкомплект» звільнити ОСОБА_1 з дати остаточного фактичного розрахунку, після рішення суду по даній справі в порядку п. 3 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору) та здійснити відповідний запис у трудову книжку;

- стягнути з приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 , невиплачену йому заробітну плату за період з 15.11.2021 року по 22.02.2022 року включно;

- стягнути з приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 15.11.2021 року по 22.02.2022 року;

- стягнути з приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку;

- стягнути з приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку;

- стягнути з приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 6500,00 грн.;

- стягнути з приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 витрати позивача на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн. та інші витрати, пов`язані з цією справою (поштові витрати, витрати по отриманню документів в банку, інше) в розмірі 215,60 грн.

Рішенням Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Так, судом не було надано оцінку доводам позивача щодо несумлінної поведінки відповідача, яка виразилася у зміні звітів до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, де було зазначено про період роботи позивача та нараховані доходи, а потім ці дані було вилучено, як помилкові. З метою з`ясування причин такого вилучення позивачем було заявлено клопотання про допит директора приватного підприємства «Промсільгоспкомплект», яке було задоволено судом першої інстанції, але ОСОБА_3 до суду не з`явилася, що є підставою для виклику її до апеляційного суду для допиту.

Зазначає, що суд безпідставно прийняв до уваги табелі обліку робочого часу, які є однобокими та складені відповідачем.

Також, вказує й на те, що суд не звернув уваги на ту обставину, що первинні відомості у звітах до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області повністю співпадають з інформацією наданою позивачем (покази, трудова книжка, виписка з банківського рахунку, листи ДПС, інше)

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник відповідача ПП «Промсільгоспкомплект» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Умріхіна О.В., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача ПП «Промсільгоспкомплект» - адвоката Копійка А.А., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.11.2021 ОСОБА_1 була подана заява про прийняття його на посаду комерційного директора приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» з 15.11.2021, з окладом згідно штатного розкладу.

Директором приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» був виданий наказ № 12/11-1 від 12.11.2021 про прийняття ОСОБА_1 на посаду директора комерційного з 15.11.2021 з окладом згідно штатного розкладу.

Запис про працевлаштування ОСОБА_1 до приватного підприємства «Промсільгоспкомплект» наявний у його трудовій книжці НОМЕР_1 .

Фактично ОСОБА_1 відпрацював на приватному підприємстві «Промсільгоспкомплект» з 15.11.2021 по 16.11.2022, а з 17.11.2021 перебував на лікарняному до 03.12.2021 включно.

22 лютого 2022 року позивачем було складено попередження у письмовому вигляді з вимогою до приватного підприємства «Промсільгоспкомплект», згідно ст. 39 КЗпП України, розірвати з ним трудовий договір у зв`язку з тим, що роботодавець не виплачує його заробітну плату, грубо порушує законодавство про працю.

Згідно інформації Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області, ПП «Промсільгоспкомплект» подана звітність за І квартал 2022 року, в якому зафіксований запис про звільнення ОСОБА_1 та в подальшому, 03.08.2022, було подано уточнюючий розрахунок від 03.08.2022 № за І квартал 2022 року, згідно додатку 4ДФ та додатку (Д5) якого вилучено запис про дату звільнення ОСОБА_1 22.02.2022 та відомості про нараховані/виплачені суми доходу ОСОБА_1 за січень, лютий 2022 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

При цьому, КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення.

Разом з тим, заявляючи позовні вимоги про визнання наказу ПП «Промсільгоспкомплект» від 22.02.2022 про звільнення ОСОБА_1 в порядку п. 1 ст. 36 КЗпП України (згода сторін) незаконним, позивач не надав суду доказів існування такого наказу, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині та доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують.

Щодо зобов`язання ПП «Промсільгоспкомплект» звільнити ОСОБА_1 з дати остаточного фактичного розрахунку, після рішення суду по даній справі, в порядку п. 3 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору) та здійснити відповідний запис у трудову книжку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини третої статті 38 КЗпП України працівник має право, у визначений ним строк, розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

За змістом статті 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18.

При цьому, розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Проте, така ініціатива, з наміром припинити трудові відносини в односторонньому порядку, має бути доведена до відома роботодавця.

Своє бажання щодо звільнення за статтею 38 КЗпП України працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується. Отже, заяву можна надати особисто роботодавцю, надіслати поштою чи телеграмою.

Отже, у разі подання заяви про звільнення працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем.

Надіслання поштовим засобом зв`язку на адресу роботодавця заяви про звільнення за власним бажанням, хоча і є можливим варіантом сповіщення роботодавця про свої наміри працівником, проте без встановлення факту отримання ним такої заяви не свідчить про припинення між сторонами трудових відносин з дня надіслання такої заяви в обумовлений у ній строк.

Аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 187/1469/18 (провадження № 61-363св20), від 27 липня 2021 року у справі № 552/3400/19 (провадження № 61-6056св20).

У справі, яка переглядається, спірним питанням є доведення працівником, у встановленому законом порядку, роботодавцю про намір припинити трудові відносини за його ініціативою.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок сторін доведення тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, передбачено також статтею 81 ЦПК України.

У свою чергу, суд зберігає об`єктивність і неупередженість. На суд також, серед іншого, покладено обов`язок встановити, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; існування інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (стаття 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Для правильного вирішення спору у цій справі, з урахуванням заявлених позивачем вимог, основною підставою було встановлення факту повідомлення працівником у належний спосіб роботодавця про його намір розірвати трудові відносини та обізнаність останнього про таку ініціативу працівника.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження отримання роботодавцем заяви про звільнення, а докази спрямування поштою попередження (опис, чек, накладна) не доводять факту належного повідомлення працівником роботодавця про намір розірвати трудові відносини.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновоком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Разоз і тим, відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оплату праці» та статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Стаття 24 Закону України «Про оплату праці» регулює строки, періодичність і місце виплати заробітної плати.

Так, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Вказані положення щодо строку виплати заробітної плати узгоджуються із статтею 115 КЗпП України.

Отже, виходячи з положень Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Як встановлено судом, згідно наказу № 12/11-1 від 12.11.2021 ОСОБА_1 був прийнятий на посаду директора комерційного ПП «Промсільгоспкомплект», з 15.11.2021, з окладом згідно штатного розкладу.

Фактично, станом на час зверення до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 виконував посадові обов?язки у період з 15.11.2021 по 16.11.2021, оплата за відпрацьовані дні підприємством проведена, що позивачем не оспорюється.

Оскільки, виплата заробітної плати здійснюється за умови виконання працівником своїх функціональних обов`язків, а позивач ОСОБА_1 не довів суду належними доказами факт того, що він в оспорюваний період виконував свої посадові обов`язки, як працівник ПП «Промсільгоспкомплект», а також що роботодавцем йому нараховувалася заробітна плата в цей період та не виплачувалася, тобто що існує така заборгованість по заробітній платі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з ПП «Промсільгоспкомплект» на користь ОСОБА_1 невиплачену йому заробітну плату за період з 15.11.2021 року по 22.02.2022 року включно.

Відповідно до статті 24 Закону України Про відпустки , у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 не звільнений із займаної посади, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні його позовних вимог щодо стягнення з ПП «Промсільгоспкомплект» на його користь невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 15.11.2021 року по 22.02.2022 року.

Стаття 44 КЗпП України визначає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Разом з тим, оскільки судом не було встановлено факту припинення з позивачем ОСОБА_1 трудового договору з вищенаведених підстав, зокрема, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні його позовних вимог про стягнення з ПП «Промсільгоспкомплект» вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, оскільки ст. 117 КЗпП України передбачена можливість стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, виключно у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, чого в данному випадку не встановлено.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, адже, підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно із ст. 237-1 КЗпП України, є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тоді як у даній справі не було встановлено порушення трудових прав позивача ОСОБА_1 з боку роботодавця ПП «Промсільгоспкомплект».

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було надано оцінку доводам позивача щодо несумлінної поведінки відповідача, яка виразилася у зміні звітів до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, де було зазначено про період роботи позивача та нараховані доходи, а потім ці дані було вилучено як помилкові, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.

Так, статтею 50 ПК України врегульовано питання внесення змін до податкової звітності.

Відповідно до абзаців 1 та 4 п. 50.1 ст. 50 Податкового кодексу України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених ст. 102 ПКУ) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених ст. 50 ПКУ), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

В листах поданих Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області від 06.10.2023 та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на виконання ухвали суду про витребування доказів, подано інформацію про те, що відповідачем подана звітність за І квартал 2022 року, в якому зафіксований запис про звільнення ОСОБА_1 та в подальшому, 03.08.2022, подана уточнююча звітність в якій запис про звільнення ОСОБА_1 та відомості про нараховані/виплачені суми доходу ОСОБА_1 за січень, лютий 2022 року виключені.

Жодних відомостей, що ПП «Промсільгоспкомплект» притягалось до відповідальності за порушення податкового законодавства під час складання та надання звітності, або іншим чином була встановлена недостовірність відомостей, вказаних 03.08.2022 в уточнюючій звітністі суду не надано.

Крім того, як вірно враховано судом першої інстанції, позивачем ОСОБА_1 було ініційовано питання за його заявою від 04.03.2024 про проведення позапланового заходу зі здійснення державного нагляду (контролю) приватним підприємством «Промсільгоспкомплект».

За результатом розгляду звернення ОСОБА_1 , Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці було складено акт про неможливість проведення заходу державного нагляду (контролю) № ПС/ДН/9482/0025/НП від 20 березня 2024 року.

Отже, судом не встановлено несумлінної поведінки ПП «Промсільгоспкомплект», а доводи апеляційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції.

З вищенаведених підстав не можна прийняти до уваги й доводи апеляційної скарги про те, що з метою з`ясування причин такого вилучення позивачем було заявлено клопотання про допит директора приватного підприємства «Промсільгоспкомплект», яке було задоволено судом першої інстанції, але ОСОБА_3 до суду не з`явилася, що є підставою для виклику її до апеляційного суду для допиту. При цьому, слід зазначити, що в апеляційній скарзі позивачем ОСОБА_1 не ставиться питання про виклик та допит вказаного свідка.

З урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року - залишити без мін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: