№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8364/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Коваленко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року, постановлену у складі судді Коваленко І.В., у цивільній справі №755/11857/23 за заявою ОСОБА_1 , поданою в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , про забезпечення доказів до подання позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Київ Шевченко Інна Леонтіївна, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору дарування частини квартири та покладання обов`язку, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 із заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви, в якій просив суд забезпечити докази шляхом витребування з Дніпровського районного УП ГУНП у місті Києві матеріалів досудового розслідування, внесених до ЄРДР за №0002739 від 15 серпня 2021 року (складених співробітниками СОГ протоколу, опису місця події, пояснень осіб, незаконно проживаючих у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ) для огляду. Зазначив, що він має намір звернутися в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Київ Шевченко І.Л., Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири від 02 жовтня 2020 року з моменту його укладення та покладання обов`язку. Вказував, що доказом порушення прав його неповнолітньої дитини є матеріали досудового розслідування, складені співробітниками СОГ Дніпровського УП ГУНП м. Києва, які необхідно витребувати для огляду в судовому засіданні. Наголошував, що 15 серпня 2021 року спірна квартира, половина якої належить його дочці ОСОБА_2 , 2008 року народження, та її матері ОСОБА_6 , була захоплена сторонніми особами. Коли ОСОБА_6 з дитиною не змогли потрапити у квартиру, вони викликали поліцію. Співробітники СОГ Дніпровського УП ГУНП під час слідчих дій у квартирі склали відповідні документи, зокрема, протокол, опис місця події, встановили осіб, які там самовільно проживали, відібрали в них пояснення. Вказував, що ОСОБА_6 , зверталась до Дніпровського УП ГУНП м. Києва з клопотанням про ознайомлення з матеріаламидосудового розслідування, але відповіді не отримала. Йому також було відмовлено в задоволенні клопотання про ознайомлення з вищевказаними матеріалами досудового розслідування. Тому подання запитуваного доказу стало неможливим. Небажання співробітників Дніпровського УП ГУНП м. Києва надати матеріали досудового розслідування для ознайомлення наводить його на думку, що ці матеріали можуть бути приховані або знищені.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , про забезпечення доказів до подання позовної заяви.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу. Просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що судом не взято до уваги його доводи про важливість витребуваного доказу в справі, а саме, що співробітниками СОГ Дніпровського районного УП ГУНП м. Києва було зібрано необхідні матеріали, зокрема протокол, опис місця події, встановлено осіб, які в ній самовільно проживали, відібрано в них пояснення про те, що співвласник спільної квартири ОСОБА_3 самовільно здав в оренду всю квартиру разом з майном його дитини стороннім особам, тобто, встановлено факти порушення права його дитини на безперешкодне та безпечне володіння своїм майном. Також судом першої інстанції не взято до уваги надані ним докази, які вказують на утрудненість та неможливість самостійного отримання ним із Дніпровського районного УП ГУНП м. Києва необхідних для надання до суду доказів. Крім того, звертає увагу на те, що судом не було розглянуто його заяву про звільнення від сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів.

В судове засідання учасники розгляду справи не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_1 подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , про забезпечення доказів шляхом витребування для огляду з Дніпровського районного УП ГУНП у місті Києві матеріалів досудового розслідування, внесених до ЄРДР за №0002739, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено обставин, які б вказували на те, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такої ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія. Забезпечення доказів після подання позовної заяви здійснюється судом, який розглядає справу (ч.4 ст. 116 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 118 ЦПК України заява про забезпечення доказів розглядається в судовому засіданні в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з особливостями, встановленими цією статтею.

Заявник та інші особи, які можуть отримати статус учасників справи, повідомляються про дату, час і місце судового засідання, проте їх неявка не перешкоджає розгляду поданої заяви.

За результатами розгляду заяви про забезпечення доказів суд постановляє ухвалу про задоволення чи відмову у задоволенні заяви.

Підстави і порядок забезпечення доказів, вимоги до заяви про забезпечення доказів, а також порядок розгляду судом заяви про забезпечення доказів зазначені у ст.ст. 116-119 ЦПК України.

Процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.

Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Отже, потрібно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (ст.ст. 116-119 ЦПК України), та витребування доказів як допомогу суду особам, котрі беруть участь у справі, у поданні відповідного доказу, який неможливо отримати самостійно (ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до поданої заяви ОСОБА_1 просив забезпечити докази шляхом їх витребування, з метою доведення обставин, на які він мав намір послатися в позові та не навів обґрунтованих доводів, що витребувані ним докази в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим.

Зазначення ОСОБА_1 про те, що співробітниками Дніпровського УП ГУНП м. Києва йому з дружиною ОСОБА_6 відмовлено в ознайомленні з матеріалами досудового розслідування,відомості про яке внесено до ЄРДР за №0002739, не дає достатніх підстав для висновку, що докази, які просить витребувати заявник, можуть бути втрачені, або їх отримання буде ускладнене.

Посилання в заяві ОСОБА_1 на те, що небажання співробітників Дніпровського УП ГУНП м. Києва надати матеріали досудового розслідування для ознайомлення свідчить про можливість їх приховання або знищення, є припущеннями заявника.

За матеріалами заяви відсутні підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання, або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Доводи ОСОБА_1 про те, щосудом першої інстанції не взято до уваги надані ним докази, які вказують на утрудненість та неможливість самостійного отримання ним із Дніпровського районного УП ГУНП м. Києва необхідних для надання до суду доказів є безпідставними, оскільки утрудненість та неможливість самостійного отримання доказів не може бути підставою для їх витребовування шляхом забезпечення доказів.

Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , поданої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , про забезпечення доказів.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 294, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді