КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Філоненко Яни В`ячеславівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення та виселення.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначає, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , під час якого ними придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки після розлучення ОСОБА_1 змінила замки у спільній квартирі, у якій наразі проживають незнайомі йому люди, що унеможливлює його користування вказаною квартирою, ОСОБА_2 просив суд вселити його до квартири АДРЕСА_1 та примусово виселити сторонніх осіб, які не мають законних підстав перебувати у даній квартирі.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 . У решті вимог позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, адвокат Філоненко Яна В`ячеславівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції невірно застосував норми права до даних правовідносин та невірно встановив обставини, зокрема представник апелянта вказувала на те, що документи, що підтверджують право власності позивача в матеріалах справи відсутні, спірна квартири належить ОСОБА_1 , відповідно до договору від 06 серпня 2009 року, в якому відсутні інші співвласники.

Вказувала, що на момент подання даного позову єдиним власником оспорюваної квартири є відповідачка, яка має права вчиняти будь-які дії не заборонені законом, щодо її права власності.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилалась також на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення сторін, що між ними 8 років триває конфлікт, позивач з метою помсти подає позовні заяви щоб до вирішення питання судом щодо розподілу майна фактично володіти та отримувати прибуток від здачі в оренду всього спільного нерухомого майна, адже колишня дружина не знаходиться в Україні і саме позивач бажає скористатися становищем вселення себе у всі об`єкти нерухомості, що є в розподілі майна та оформлено на відповідачку, а це 3 квартири у м. Києві.

Звернула увагу на те, що сам позивач має у власності наступне майно: заміський маєток за адресою: АДРЕСА_2 , разом з предметами домашнього вжитку та меблями та земельною ділянкою, нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , група приміщень № 275, квартира за адресою: АДРЕСА_4 , квартира у АДРЕСА_5 та у АДРЕСА_6 , яка належить сторонам в рівних долях, другий будинок по АДРЕСА_7 , який оформлено на відповідачку - все це майно не дивлячись, що все майно придбано в шлюбі, позивач здає в оренду без згоди відповідача вказуючи, що там живуть переселенці.

Представник апелянта зазначала, що у спірній квартирі позивач ніколи не проживав і вказав про це сам в судовому засіданні, не зареєстрований за даною адресою. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не може проживати у всіх квартирах, що належать подружжю одночасно. Право власності позивача оспорюється в судовому порядку і суд повинен був взяти вказане до уваги у даних правовідносинах, адже суд повинен виходити не тільки з норм права, а і з норм розумності та справедливості. Позивач визнає факт, що є власником багатьох об`єктів нерухомості, що є спір розподіл майна, і що йому є де жити, але з причин конфліктної ситуації бажає вселетися до розподілу майна поружжя.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачу не вчинено жодних перешкод у користуванні квартирою.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказувала також на те, що у даній справі наявні підстави для закриття провадження, оскільки Оболонський районний суд м. Києва розглядав аналогічний спір за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, яка розташована за адресою АДРЕСА_8 (справа № 756/408/23). Позовні вимоги у вказані справі залишено без задоволення. Мотиви відмови у задоволенні позову є недоведеність створення перешкод у користуванні майном.

Натомість, у даному спорі позивач знову просить усунути перешкоди у користуванні квартирою змінюючи тільки спосіб усунення таких перешкод, проте збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

З огляду на викладене, представник апелянта вважає, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції є несправедливим, незаконним, що ставить під сумність всю правову систему щодо незацікавленості суду, адже відсутні будь-які докази на підставі яких можна було встановити, що позивачу вчинені реальні перешкоди та що позивач є влаником квартири чи має право проживання згідно реєстрації у спірній квартирі.

13 червня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача - адвоката Філоненко Яни В`ячеславівни, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування у шлюбі, відповідачкою не спростовано належними та допустимими доказами поширення правового режиму спільного сумісного майна на цей об`єкт нерухомості, а також враховуючи факт доведення позивачем неможливості користуватися цією квартирою, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що до набрання законної сили рішенням у справі про поділ майна сторін порушене право ОСОБА_2 підлягає судовому захисту шляхом його вселення.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про виселення сторонніх осіб з квартири, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що судове рішення у цивільній справі не може стосуватися осіб, які не залучалися до судового провадження.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Встановлено, що 12.03.1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб.

06.08.2009 року ОСОБА_1 придбано за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до змісту пункту 14 указаного договору купівлі-продажу квартири придбання квартири здійснюється за згодою чоловіка покупця (а.с. 5).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27.11.2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6).

Згідно висновку інспектора Оболонського УП ГУ НП у м. Києві Дяченка С.А. 30.11.2015 року Оболонського УП ГУ НП у м. Києві надійшла заява ОСОБА_1 у зв`язку із тим, що її колишній чоловік намагався проникнути до її квартири АДРЕСА_1 . В ході розгляду даного матеріалу встановлено, що питання яке намагається вирішити ОСОБА_1 належить до компетенції суду та в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини (а.с. 7).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.12.2020 року у справі № 754/17322/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна у власність ОСОБА_2 виділено, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 .

Станом на день вирішення справи це судове рішення законної сили не набрало.

16.10.2023 року ОСОБА_2 звертався до начальника Оболонського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про усунення перешкод у користуванні спільною сумісною квартирою шляхом вручення повідомлення про виселення (а.с. 8-9).

У відповідь на вищевказане звернення начальник Оболонського УП ГУ НП у м. Києві зазначив, що під час розгляду поданої заяви ознак кримінального правопорушення не виявлено, так як між ним та ОСОБА_1 . склались цивільно-правові відносини (а.с. 10).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24.08.2023 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користування квартирою шляхом передачі йому комплекту ключів з підстав обрання неналежного способу порушеного права.

12.12.2023 року ОСОБА_2 склав повідомлення ОСОБА_4 з вимогою про виселення з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірна квартира набута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу. Станом на час розгляду цієї справи відсутнє рішення суду про те, що оспорювана квартира є особистою власністю відповідачки, а, отже, позивач має право вільно користуватись нею. Разом із тим, відповідачка чинить позивачу перешкоди в користуванні цим майном, а саме замінила замки на вхідних дверях квартири та не впускає до неї. ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів щодо перешкоджання його колишньою дружиною ОСОБА_1 у вселенні в спірне житлове приміщення.

Встановивши, що ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири, якою він позбавлений можливості користуватися, оскільки відповідачка чинить йому перешкоди у вільному користуванні таким майном, змінивши замки у вхідних дверях, суд першої інстанції інстанцій дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 .

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 759/11403/20 (провадження № 61-6579св23), від 21 червня 2023 року у справі № 370/807/22 (провадження № 61-4057св23).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відсутні документи, що підтверджують право власності позивача, оскільки спірна квартира належить ОСОБА_1 , а у договорі купівлі-продажу від 06 серпня 2009 року відсутні інші співвласники, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя (ст. 60 СК України) щодо спірної квартири не спростовано, внаслідок чого спірна квартира є спільним майном позивача та відповідачки, тому належить їм у рівних частках.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не зареєстрований та ніколи не проживав у спірній квартирі, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки, як встановлено судом, спірна квартира була придбана сторонами під час перебування їх у шлюбі. Натомість припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР.

Такі правові висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду викладені у постанові від 22 вересня 2021 року в справі № 754/8540/19 (провадження № 61-10302св21).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач має у власності декілька об`єктів нерухомого майна, в тому числі і житлових приміщень, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки наявність іншої нерухомості у власності позивача не надає права відповідачу порушувати житлові права позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає, що житлове право позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, і вірно застосував до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 368, ст. 391 ЦК України, ст. 60 СК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Філоненко Яни В`ячеславівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «12» вересня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник