Справа номер 482/1773/23 Головуючий суду першої інстанції Сергієнко С. А.
Провадження номер 22-ц/812/1108/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Коломієць В. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О. М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника Державної казначейської служби України Самарської Т. А.,

представника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Нофенко М. В.,

представника Миколаївської обласної прокуратури Добрікової І. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2024 року, ухвалене за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області та Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 подав до суду зазначений вище позов, який обґрунтовував наступним.

02 листопада 2017 року Слідчим відділенням Новоодеського відділення поліції Вознесенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області відносно ОСОБА_2 було розпочато кримінальне провадження №0000819 за ознаками вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.301 Кримінального кодексу України.

22 листопада 2017 року відносно нього розпочато розслідування у кримінальному провадженні за попередньою правовою кваліфікацією за ч.2 ст.156 Кримінального кодексу України.

23 листопада 2017 року за місцем проживання позивача у АДРЕСА_1 слідчим було здійснено обшук.

Також цього ж дня слідчий вручив йому підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.156 КК України та здійснив його затримання у порядку ст.208 КПК України з поміщенням до ізолятору тимчасового тримання.

Ухвалою слідчого судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 листопада 2017 року позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту із поміщенням у ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор», з якого він був звільнений 04 грудня 2017 року під заставу у сумі 84 200 грн.

17 лютого 2018 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення закрито кримінальне провадження №0000819 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 301 КК України, розпочате відносно ОСОБА_2 .

Вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 07 лютого 2022 року ОСОБА_2 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діяннях складу вказаного кримінального правопорушення.

Позивач вказував на те, що його кримінальне переслідування було незаконним, а тому мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягав стягненню на його користь за період з 2 листопада 2017 року до 10 березня 2022 року становив 343 486,66 грн (51 місяць 8 днів х 6700 грн).

Однак враховуючи те, що він поміщався під варту, що мало наслідком стрес та вплив на його психоемоційний стан, ОСОБА_2 просив стягнути на його користь моральну шкоду у сумі 900 000 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2023 року Головне управління Національної поліції в Миколаївській області та Миколаївську обласну прокуратуру залучено до участі у справі в якості співвідповідачів.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду, на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 418 400 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем було доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, яка полягала у перебуванні під слідством та судом протягом тривалого часу.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що така сума вираховується шляхом множення зазначеного вище періоду на мінімальну заробітну плату, встановлену станом на 01 квітня 2024 року у сумі 8000 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, апелянт вказував на те, що позивач не надав доказів спричинення йому моральної шкоди.

Також він зазначав, що суд першої інстанції неправильно виклав резолютивну частину рішення, оскільки неможна було зазначати стягнення коштів через Державну казначейську службу України.

Крім того апелянт не погодився з розрахунком суду моральної шкоди, оскільки він, на його думку, протирічить нормам статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», які регламентують, що як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду визначається розмір мінімальної заробітної плати на рівні 1600 грн.

Також Державна казначейська служба України наголошувала на тому, що судом безпідставно було збільшено строк нарахування моральної шкоди, який мав починатися з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а не з дати початку досудового розслідування, як було зазначено судом.

Узагальнені доводи та заперечення осіб, які подали відзиви на апеляційну скаргу

ГУ Національної поліції в Миколаївській області подало відзив на апеляційну скаргу, у якому погодилася з доводами Державної казначейської служби України, викладеними у скарзі.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

02 та 22 листопада 2017 року щодо ОСОБА_2 були розпочаті досудові розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 301 та ч.2 ст.156 КК України.

23 листопада 2017 року ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України та затримано. Цього ж дня було проведено обшук за місцем його проживання.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 листопада 2017 року ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів. Також судом було визначено заставу у сумі 84 200 грн, у разі внесення якої останній зобов`язувався прибувати за кожною вимогою до органів досудового розслідування та суду; не відлучатися із села Новопетрівське Новоодеського району Миколаївської області без дозволу слідчого або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з малолітньою ОСОБА_3 та потерпілою ОСОБА_4 ; докласти зусиль до пошуку роботи або навчання.

04 грудня 2017 року ОСОБА_2 було звільнено з ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» під заставу у сумі 84 200 грн.

17 лютого 2018 року т.в.о заступника начальника Слідчого відділу Новоодеського ВП ГУ НП України в Миколаївській області закрито кримінальне провадження №0000819, розпочате за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301 КК України відносно ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 07 лютого 2022 року, який набрав законної сили 10 березня 2022 року, ОСОБА_2 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 156 КК України визнано невинуватим і по суду виправданим у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпанням можливості їх отримати.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV V. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 р. №266/94-ВР (далі Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (пункт 5 статті 3 Закону).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14 зазначила, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вважав, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за 52 місяці 9 днів перебування його під слідством і судом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України, оскільки дослідженими доказами доведено, що він незаконно перебував під слідством і судом протягом майже 5 років.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 судом зазначено, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду, що при обрахуванні розміру моральної шкоди має застосовуватися розмір мінімальної заробітної плати, визначений станом на день ухвалення судового рішення, а саме 8000 грн.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом».

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону № 266/94-ВР зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

У постанові від 25 червня 2024 року у справі №552/7412/21 Верховний Суд виснував, що безпідставними є доводи касаційної скарги про поширення на спірні правовідносини статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», оскільки вказана норма не існувала на час виникнення спірних правовідносин. При цьому підлягає застосуванню саме стаття 13 Закону №266/94-ВР, згідно з якою відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно керувався саме статтею 13 Закону №266/94-ВР при визначенні розміру моральної шкоди, а не ч.2 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», оскільки правовідносини у справі, яка переглядається, виникли у період з 2017 по 2022 рік.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду, що обрахування моральної шкоди повинно починатися з 02 листопада 2017 року (дата початку досудового розслідування), оскільки це протирічить правовим висновкам Верховного Суду, який вказує, що обрахування строку незаконного перебування під слідством і судом має здійснюватися з моменту пред`явлення особі підозри і до набрання законної сили виправдувальним вироком.

Вказаний строк у цій справі становить 51 місяць 15 днів (з 23 листопада 2017 року до 10 березня 2022 року).

З огляду на зазначене розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача становить 412 000 грн (51 місяць 15 днів х 8000 грн).

Також колегія суддів вважає неправильним зазначення судом першої інстанції стягнення коштів на користь позивача з Державного бюджету через Державну казначейську службу України шляхом їх списання з спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18), постановах Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі №569/5644/19 (провадження №61-6116св20), від 19 травня 2021 року у справі №210/1295/15-ц (провадження №61-15655св19).

Виходячи з викладеного, моральна шкода на користь позивача має бути стягнута з Державного бюджету України без посилань через який орган грошові кошти мають перераховуватися та виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги Державної казначейської служби України та зміни оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2024 року змінити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 412 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді В. В. Коломієць

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 12 вересня 2024 року.