Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді Придачука О.А.

за участю секретаря судового засідання Бомбушкаря В.П.

представника позивача адвоката Гончарова В.В.

представника відповідача адвоката Демченко Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом адвоката Гончарова Валентина Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна (квартири) з чужого незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом у якому зазначає, що 17.04.2008 року між ОСОБА_1 і ВАТ Кредобанк, який у даний час перейменований у АТ «Кредобанк укладено кредитний договір № 22/19-18-2008, згідно з яким позивачка отримала у кредит грошові кошти в сумі 57160,00 дол. США, для придбання на первинному ринку квартири АДРЕСА_1 .

На забезпечення виконання своїх зобов"язань з повернення кредиту цього ж дня ( 17.04.2008 р.) між позивачкою і банком укладено і нотаріально посвідчено іпотечний договір № 23/19-19-2008, згідно з яким позивачка передала банку в іпотеку права на отримання у власність квартири.

Надалі виконавчим комітетом Ужгородської міської ради позивачці видано свідоцтво від 27.08.2008 року серії ЯЯЯ № 826323 про право власності на квартиру і таке право власності позивачки було зареєстроване, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.09.2008 № 20098805.

У звязку з цим за нотаріально посвідченим договором від 30.06.2009 року № 14/7-3-2009, укладеним між позивачкою і банком, до іпотечного договору внесено зміни, згідно з якими предметом іпотеки вже стала сама квартира.

З огляду на виникнення заборгованості позивачки за кредитним договором банк звернувся до суду з позовом про стягнення такої заборгованості.

Згідно з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.03.2010 року у цивільній справі № 2п-1137/10 позов банку задоволено та стягнуто з позивачки 472729,47 грн. заборгованості за кредитним договором.

На примусове виконання цього рішення суду банку був виданий відповідний виконавчий лист, який поданий ним до відділу ДВС.

Однак, квартира на стадії виконавчого провадження не була реалізована.

Тому банк, в порядку позасудового звернення стягнення на квартиру, як на предмет іпотеки за іпотечним договором, продав її за ціною 476000 грн. ОСОБА_3 , згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22.02.2017 року.

У березні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 І банком.

Згідно з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2017 року, залишеним без змін відповідно до постанови апеляційного суду Закарпатської області від 28.02.2018 року, у задоволенні такого позову відмовлено.

Однак, відповідно до постанови Верховного Суду від 02.09.2020 року вказані судові рішення судів обох інстанцій скасовані та ухвалено нове рішення, яким позов позивачки задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 22.02.2017 року, укладений між ОСОБА_3 і банком, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. та зареєстрованим у реєстрі за № 291.

Позивач, посилаючись на положення ч.1 ст. 216, та ч.1 ст.236 ЦК України, зазначає, що з огляду на вищезазначене, ОСОБА_1 не позбавлялася права власності на квартиру, а ОСОБА_3 не набула права власності на квартиру за договором купівлі-продажу від 22.02.2017 року та не мала права нею розпоряджатися.

Натомість, згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власником квартири на даний час є вже громадянка ОСОБА_2 , яка придбала її згідно з договором купівлі-продажу від 18.04.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. та зареєстрованим у реєстрі за № 318.

Позивач вказує, що за приписами ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Факт оскарження позивачкою у судовому порядку договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2017 року, укладеного між банком і ОСОБА_3 та відчуження квартири на користь відповідачки особою, яка не мала права її відчужувати ( ОСОБА_3 ) беззаперечно свідчать про те, що квартира вибула з володіння позивачки поза її волею.

А тому просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 40695494 від 18.04.2018 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі

У судовому засіданні адвокат Гончаров В.В. який діє в інтересах ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов з наведених у такому підстав.

Представник відповідача адвокат Демченко Т.С. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що ст.330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно; 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння: 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння: 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).Також, посилаючись на п.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3573/17, зазначила , що при відсутності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, в даному випадку ОСОБА_2 , яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто, не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право власності на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд доходить наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема таким є, визнання права.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України також закріплено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Положеннями ч.4,5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом встановлено, що 22.02.2017 року АТ «Кредобанк» згідно договору купівлі- продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені (в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку») посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. за реєстровим № 291, як іпотекодержатель за іпотечним договором № 23/19-19-2008, іпотекодавцем за яким є ОСОБА_1 , продав, а ОСОБА_3 купила нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 18.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. за рестровим № 318, ОСОБА_3 відчужила квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що відповідно до постанови Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі № 308/3282/17 судом встановлено, що у березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ПАТ «Кредобанк», третя особа приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 . Згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2017 року у позові відмовлено. Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 28.02.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ужгородського міськрайонного суду залишено без змін. Також, у даній постанові зазначено, що у березні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного суду касаційну скаргу , у якій просить скасувати судові рішення попередніх інстанційта ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Проте, Верховний Суд, згідно з цією ж постановою від 02.09.2020 року у справі № 308/3282/17, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2017 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 28.02.2018 року скасував, та постановив, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ПАТ «Кредобанк», третя особа приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В., про визнання недійсним договору - задовольнити, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 22.02.2017 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Д.В. і зареєстрованим у реєстрі за № 291.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Отже, ОСОБА_3 не набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 та не мала права нею розпоряджатися.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 330 ЦК Украни, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з приписами ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч.2 ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Верховним Судом у постанові від 21.07.2021 року у справі №697/904/17 зазначено, що ЦК України передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Віндикаційний позов це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі.

Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 201/17964/15-ц (провадження № 61-10082св18).

Витребувати майно на підставі статті 388 ЦК України може лише неволодіючий власник.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/33877/16-ц (провадження № 61-40854св18),від 17 червня 2020 року у справі № 758/545/17-ц (провадження № 61-34952св18).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі N 6-2407цс15).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі N 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Схожий за змістом висновок зазначений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-95цс13, від 16 серпня 2017 року в справі № 6-54цс17, від 02 березня 2016 року в справі № 6-1356цс16, від 24 червня 2015 року в справі № 6-251цс15, від 21 листопада 2016 року в справі № 1522/25684/12, від 11 червня 2014 року в справі № 6-52цс14, від 24 червня 2015 року в справі № 6-535цс15.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

Факт оскарження ОСОБА_1 в судовому порядку договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2017 року, укладеного між ПАТ «Кредобанк» і ОСОБА_3 та відчуження квартири особою, яка не мала права її відчужувати ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 свідчить про те, що квартира вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею.

При цьому, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18)).

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18).

А тому на підставі вищенаведеного враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння власниці ОСОБА_1 поза її волею, на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2017 року, укладеного між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 , який відповідно до постанови Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі № 308/3282/17 визнано недійсним , а отже ОСОБА_3 не мала права відчужувати спірну квартиру і ОСОБА_2 не набула право власності на таку, суд доходить висновку, що позов в частині витребування вищевказаної квартири з чужого незаконного володіння підлягає до задоволення.

Разом з тим, враховуючи, що рішення суду про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 40695494 від 18.04.2018 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 є безпідставною і до задоволення не підлягає.

Згідно з приписами ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі 4760,00 грн.

Керуючись ст.ст.216, 236, 330, 387, 388 ЦК України, ст. ст. 10, 12,13, 18, 81, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_3 , квартиру розташовану за адресою : АДРЕСА_4 .

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_3 сплачений судовий збір у розмірі 4760,00 (чотири тисячі сімсот шістдесят грн. 00 коп.) грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.А. Придачук