П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2024 року

м. Рівне

Справа № 572/927/22

Провадження № 22-ц/4815/796/24

Головуючий у Cарненському районному суді

Рівненської області: суддя Довгий І.І.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено:

о 13 год. 20 хв. 17 квітня 2024 року у м. Сарни

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 22 квітня 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Немовицька сільська рада Сарненського району Рівненської області;

за участі: представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 17 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

У квітні 2022 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Немовицької сільської ради Сарненського районного суду Рівненської області, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 39,5 м2, житловою площею 28,4 м2, допоміжною площею 11,1м2, позначеними на плані літерою «Б» - сараю, літерою «В» - вбиральні, та №1 огорожі, що знаходиться в АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що він та члени його сім`ї з 1990-х років постійно проживають в житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Вони понад двадцять п`ять років зареєстровані і постійно проживають у спірному житловому будинку, добросовісно, відкрито і безперервно володіють та користуються ним. Разом з тим у нього відсутні правовстановлюючі документи на цей будинок, оскільки проживають без укладення договору найму, у формі безтитульного володіння.

У лютому 2022 року дізнався, що право власності на спірний будинок на підставі свідоцтва про право власності, виданого Сарненським райвиконкомом 20 грудня 1988 року, зареєстровано за ОСОБА_3 , яка померла.

Проживаючи в будинку, регулярно сплачує комунальні платежі, ним за власний рахунок замінено дерев`яні вікна на металопластикові, вхідні та міжкімнатні двері, проведено ремонт у двох кімнатах, переобладнано опалення будинку, підведено водопостачання, облаштовано душову кімнату і замінено зовнішню огорожу.

Звертає увагу на те, що до будинку сім`я вселилася за пропозицією ОСОБА_4 , яка на той момент у цьому будинку не проживала та не була зареєстрована. а згодом у зв`язку з одруженням переїхала на постійне місце проживання в Республіку Білорусь. Будь яких договорів на предмет найму житла з ним вона не укладала, а передала у володіння без будь-яких застережень і умов. Зі слів ОСОБА_4 , вказаний будинок належав її бабусі, яка померла.

При цьому на момент вселення до спірного будинку вважав, що будь-які правовстановлюючі документи на нього відсутні, що і було підставою для реєстрації місця проживання його та членів сім`ї.

Зауважував, що спадкових прав на житловий будинок ОСОБА_4 після смерті матері як спадкодавця не оформляла. Під час телефонної розмови в лютому 2022 року вона не заперечила щодо оформлення ним права власності на спірний будинок, адже спадщину вона не прийняла, а будь-які правовстановлюючі документи в неї відсутні.

В зв`язку з тим, що позивач та його сім`я більше десяти років добросовісно, відкрито та безперервно володіє і користується житловим будинком АДРЕСА_1 , просив визнати за ним право власності на нього за набувальною давністю.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 17 квітня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

У поданій апеляційній скарзі позивач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, просить його скасувати, задовольнивши позов і визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 39, 5 м2, житловою 28, 4 м2, допоміжною 11, 1 м2, позначеними на плані літерою "Б" сараю, літерою "В" вбиральні, №1 огорожі.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що заявник разом із членами сім`ї понад десять років добросовісно, безперервно і відкрито у формі без титульного володіння володіють та користуються спірним житловим будинком АДРЕСА_1 , сплачують комунальні платежі, здійснюють поточні ремонтні роботи, будь-яких претензій з приводу проживання у спірному житлі не заявлялося, відповідно до погосподарського обліку більше як шістнадцять років зареєстровані у цьому будинку, позивач облікований як голова господарства, однак не є його власником. При цьому титульне право власності зареєстроване за ОСОБА_3 , про що дізнався лише у лютому 2022 року з листа Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації.

Вважає, що застосовані в судовому рішенні докази, а саме довідки №1706 від 14.09.2022 та №1707 від 14.09.2022 є неналежними і урахуванню не підлягали, адже їх зміст спростовується сукупністю інших письмових доказів у справі.

Крім того, факт добросовісного, відкритого, безперервного і тривалого володіння та користування спірним житловим будинком стверджено і показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Не погоджувався із посиланнями суду на те, що вселення в будинок відбулося з дозволу ОСОБА_4 , яка також була зареєстрована на той час у цьому житловому приміщенні, оскільки суперечать наданим позивачем випискам із погосподарських книг №6 за 2006-2010 роки, о/р № НОМЕР_1 , №20 за 2011-2015 роки о/р №0628-1, №20 за 2016-2020 роки о/р 0628-1, №7 за 2021-2025 роки о/р №0628-1.

Заявником зауважувалося на відсутності доказів стосовно того, що ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 . Тим паче, відсутні будь-які дані і про їхню родинну спорідненість.

В зв`язку із цим судом не було застосовано належним чином норми ст.ст. 15, 16, 344 ЦК України, висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, роз`яснення пунктів 9, 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 "Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав", п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справах "Христов проти України", "Надточій проти України".

Щодо порушення норм процесуального права, то покликається на недодержання судом строку вирішення питання про відкриття провадження у справі, фальсифікації дати проведення підготовчого засідання, помилковий допуск до участі у справі особи, яка не мала відповідних повноважень на представництво відповідача, хибну відмову у допиті свідка ОСОБА_8 , що призвело до вибірковості правосуддя і надання переваги Немовицькій сільській раді Сарненського району Рівненської області, а також передчасне, тобто раніше за призначений час, проведення судового засідання 30 жовтня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у спарві і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення позову, оскільки спірний житловий будинок належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, про що зазначав і сам позивач. Вселення позивача з сім`єю в цей будинок відбулося зі згоди дочки власника житла ОСОБА_4 , місце проживання якої зареєстроване у цьому ж житловому будинку.

Тобто проживання ОСОБА_1 і його сім`ї у житловому будинку АДРЕСА_1 не містить ознак безтитульного володіння будинком.

При цьому власник спірного домоволодіння відомий позивачу, а право власності на будинок не є припиненим, тому відсутні мотиви для застосування положень ст. 344 ЦК України до спірних правовідносин.

Самі по собі факти постійного проживання у житловому будинку, добросовісного, безперервного та відкритого користування ним, догляду за житлом і утримання його в належному стані, сплати комунальних послуг, проведення поточних та капітальних робіт не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за набувальною давністю. Тому встановлено відсутність обов`язкової умови для набуття права власності за набувальною давністю - добросовісності ОСОБА_1 під час заволодіння ним спірним житловим приміщенням внаслідок його обізнаності про належність майна на праві власності ОСОБА_3 .

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Як з`ясовано судом попередньої інстанції, місце проживання ОСОБА_9 зареєстровано в АДРЕСА_1 , з 05 грудня 1990 року, а місце проживання його дружини - ОСОБА_10 зареєстровано за цією ж адресою з 02 грудня 1993 року.

З довідок, виданих 14 січня 2022 року і 17 січня 2022 року Виконавчим комітетом Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області, видно, що житловий будинок в АДРЕСА_1 перебуває у приватній власності ОСОБА_3 . Відповідно до погосподарської книги №6 за 1986-1990 роки в цьому житловому будинку були зареєстровані: ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 . На час вирішення спору у будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , дата реєстрації 05.12.1990; ОСОБА_10 , дата реєстрації 02.12.1993; ОСОБА_12 , дата реєстрації 16.12.1994; ОСОБА_13 , дата реєстрації 08.02.1996; ОСОБА_14 , дата реєстрації 17.08.2017.

Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 виготовлено 22 лютого 2022 року на ім`я ОСОБА_3 .

За змістом виписок з погосподарських книг: №6 за 2006-2010 року, №20 за 2011-2015 роки в АДРЕСА_2 , список членів домогосподарства складається із: ОСОБА_1 голова домогосподарства; ОСОБА_10 - дружина; ОСОБА_15 дочка; ОСОБА_16 дочка, №20 за 2016-2020 роки, №7 за 2021-2025 роки, список членів домогосподарства: ОСОБА_1 голова домогосподарства; ОСОБА_10 - дружина; ОСОБА_12 дочка; ОСОБА_13 дочка; ОСОБА_14 онука.

З листа Комунального підприємства «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» від 04 грудня 2021 року вбачається, що станом на 01 січня 2013 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Сарненським райвиконкомом 20 грудня 1988 року, про що зроблений запис в Реєстровій книзі бюро по АДРЕСА_3 , і підтверджується копією з виписки з реєстрової книги, копією довідки Виконавчого комітету Немовицької сільської ради.

За наданими ОСОБА_1 видатковими накладними встановлено, що він у 2013, 2014, 2018, 2020 роках придбавав будівельні матеріали.

Також ним у 2005 році укладено договір з ПАТ "Рівнеобленерго" про користування електричною енергією в спірному будинку, в зв`язку із чим він здійснював на користь надавача послуг оплату за електроенергію, що підтверджується представленим договором та відповідними платіжними документами.

З виписок з погосподарських книг №12 за 1991-1995 роки, №4 за 2001-2005 роки, №2 за 1986-1990 роки в АДРЕСА_1 видно, що у спірному будинку була зареєстрована ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . У будинку була зареєстрована ОСОБА_4 , 1964 року народження, відомості про зняття її з місця реєстрації з вищезазначеної адреси відсутні.

Разом з тим у записах погосподарської книги №3 за 1991-1995 роки, в АДРЕСА_4 , позивач значиться як член сім`ї ОСОБА_17 .

З наданої Немовицькою сільською радою Сарненського району Рівненської області інформації на ухвалу Сарненського районного суду від 14 листопада 2022 року вбачається, що за даними погосподарської книги №12, особовий рахунок № НОМЕР_2 за 1991-1995 роки, у житловому будинку АДРЕСА_1 була зареєстрована ОСОБА_18 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . З реєстрації її знято внаслідок смерті.

За записами погосподарської книги №4, особовий рахунок № НОМЕР_3 за 2001-2005 роки, у спірному житловому будинку значиться зареєстрованою ОСОБА_4 , 1964 року народження. Відомості про зняття її з місця реєстрації за цією адресою відсутні.

Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів бере до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, що висловлений у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Так, згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто заволодіння майном повинно бути добросовісним, але неправомірним, в т.ч. безтитульним, і особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 і від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017 Верховним Судом зроблено висновок про те, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що письмові докази у справі, а також показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_19 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , які збігаються із поясненнями у судовому засіданні самого ОСОБА_1 , свідчать про те, що ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_3 , її місце проживання зареєстровано у житловому будинку АДРЕСА_1 , а ці обставини дають підстави стверджувати, що вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 і як спадкоємець першої черги за законом прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її матері, фактично вступивши у володіння спадковим майном.

Так, згідно із ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, що діяв на час виникнення спору, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1.)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2.)якщо він подав нотаріальному органові за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Тому за обставинами справи і з урахуванням доводів позивача встановлено, що у відносинах між ним і ОСОБА_4 вбачаються ознаки права безоплатного користування майном, що передбачено главою 27 розділу ІІІ "Зобов`язальне право" Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час виникнення спору.

Отже, правильними є висновки суду попередньої інстанції про те, що у спірний будинок ОСОБА_1 з сім`єю вселився зі згоди ОСОБА_4 , яка також значиться зареєстрованою в спірному будинку. Тому його дії не містять ознак безтитульного володіння будинком.

При цьому власник житлового будинку відомий позивачу, право власності на нього не припинялося, а, отже, відсутні правові підстави для застосування положень ст. 344 ЦК України до спірних правовідносин.

Постійне проживання у зазначеному житловому приміщенні зі згоди ОСОБА_4 , добросовісне, безперервне і відкрите користування ним, догляд за будинком та утримання його в належному стані, сплата комунальних послуг, проведення поточних і капітальних робіт не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за набувальною давністю.

Крім того, ОСОБА_4 до участі у справі залучено не було.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду стосовно відсутності підстав для виникнення права власності за набувальною давністю, то вони спростовуються їх правильністю.

Тому не можна погодитися і з аргументами заявника про хибність незастосування судом при вирішенні спору положень ст. 344 ЦК України.

Необґрунтованими є покликання на недодержання судом норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи.

Відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про такі процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про необхідність застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, адже спірні правовідносини не є подібними із правами і обов`язками, які були предметом вирішення Великої Палати Верховного Суду, і відрізняються між собою обставинами, правовою природою та характеристиками.

Не погоджується колегія суддів і з посиланнями апеляційної скарги на помилкову оцінку доказів у справі.

Так, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Решта доводів автора скарги є також необгрунтованими і тому апеляційним судом відхиляються.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 17 квітня 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 10.09.2024

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О.Гордійчук

Н.М.Ковальчук