П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Кияшко К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», третя особа: Національний банк України, про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії та договором кредиту,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/352-С за період від 22 липня 2020 року до 21 липня 2021 року (включно) у розмірі 3 504 000 грн. та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором кредиту №700/744019-КV від 10 жовтня 2008 року за період від 22 липня 2020 року до 21 липня 2021 року (включно) у розмірі 525 600 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та AT «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/352-С від 28 лютого 2008 року, за умовами якого Банк зобов`язався видати кредит в розмірі 500 000.00 грн. та договір кредиту №700/744019-KV від 10 жовтня 2008 року за умовами якого Банк зобов`язався видати кредитні кошти в розмірі 60 000.00 доларів США. Позивачем після укладення кредитних договорів було сплачено комісію за видачу кредитних коштів, тобто сплачено повну вартість фінансових послуг, проте у подальшому Банком не було видано усієї суми кредитних коштів, а саме, залишок невиданих кредитних коштів становить 320 000.00 грн. за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29- 50/352-С від 28 лютого 2008 року та 48 000.00 доларів США за договором кредиту №700/744019- KV від 10 жовтня 2008 року. Враховуючи вищевикладене, вважає, що у АТ «Альфа Банк», як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк», перед ним є заборгованість за кредитними договорами в розмірі невиданих кредитних коштів, на яку ним нараховано штрафні санкції за період від 22 липня 2020 року до 21 липня 2021 року, а саме, пеню згідно ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення, та яку просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року без змін.

Постановою Верховного Суду України від 27 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення, не виконав рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року №1-26/2011 та не врахував правову позицію Верховного Суду у справі за № 6-37цс17. Вказує, що ухвалою від 30 листопада 2021 року у справі №759/16487/21 Голосіївський районний суд міста Києва відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: Національний банк України, про стягнення відшкодування за невиконання кредитного договору. Як вбачається з рішення, відповідач мав право подати відзив на позов протягом 15 днів з моменту отримання копії ухвали, а треті особи пояснення у той же строк. Відповідач своїм правом не скористався і відзив не подав. Суд, виносячи оскаржуване рішення зазначив, що АТ «Альфа Банк» подав письмові пояснення, які суд використав як докази, що покладені в основу обґрунтування оскаржуваного рішення суду. Однак, позивач не отримував від АТ «Альфа Банк» жодних пояснень. Матеріали справи №759/16487/21 також не містять жодних пояснень чи будь-яких матеріалів, наданих відповідачем. Відтак суд, виносячи оскаржуване рішення, використав докази, які відсутні в матеріалах справи та які не надавалися жодною стороною у справі. Крім того, зазначає, що обставини, встановлені рішенням суду у справі №761/38881/14-ц є неналежним доказом, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування наявності обов`язку відповідача заплатити позивачу пеню згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством за період від 22 липня 2020 року до 21 липня 2021 року (включно).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 28 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/352-С, відповідно до умов якого Кредитор зобов`язався надати Позичальнику гроші у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання окремими частинами (кожна частина окремо - Транш) зі сплатою 14,5 процентів річних в межах максимального ліміту заборгованості до 500 000.00 грн. (п. 1.1. договору).

10 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №700/744019-КV, відповідно до умов якого Кредитор зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру у сумі 60 000.00 тисяч доларів США зі сплатою 16 % річних та комісій (п. 1.1. договору).

10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Згідно з інформацією банківської ліцензії №61 від 01 грудня 2022 року, дата запису в Державному реєстрі банків 01 грудня 2022 року АТ «Альфа-Банк» було перейменовано в АТ «Сенс Банк».

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказує на те, що у відповідача перед ним є заборгованість за кредитними договорами в розмірі невиданих кредитних коштів, на яку ним нараховано штрафні санкції за період 22 липня 2020 року по 21 липня 2021 року, а саме пеню згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення та яку просить стягнути з Банку в судовому порядку.

При цьому позивач вказував, що станом на 14 жовтня 2008 року вартість ненаданої послуги за договором кредиту становила 48 000.00 доларів США, про що він неодноразово повідомляв банк та просив виконати свій обов`язок, а саме видати кошти позичальнику.

Також позивач повідомляв відповідача про необхідність видати йому 320 000,00 грн. за договором № 030.29-50/352-С.

Вказав, що у період з 14 жовтня 2008 року по 01 жовтня 2010 року відповідачу було нараховано проценти за прострочення надання послуг з видачі кредитних коштів та стосовно частини цих нарахованих процентів позивачем було прийнято рішення щодо зарахування однорідних зустрічних вимог, строк виконання яких настав відповідно до положень ст. 601 ЦК України (з одного боку борг позивача перед відповідачем щодо сплати процентів за користування кредитними коштами , повернення тіла кредиту, а з іншого боку борг відповідача перед позивачем щодо сплати відсотків за прострочення виконання зобов`язання). Про прийняті рішення позивач повідомив відповідача у період з 08 грудня 2008 року по 01 жовтня 2010 року.

Вказував, що станом на 01 жовтня 2010 року доступний розмір кредитної лінії за договором відновлювальної кредитної лінії складав 350 000.00 грн., з яких позивач подав заявку на отримання необхідних йому 320 000.00 грн.

Таким чином, за допущене прострочення відповідачу позивачем нараховано пеню у розмірі 3% річних вартості послуг за кожен день прострочення від суми 48 000.00 доларів США та 320 000.00 грн. з урахуванням строку застосування позовної давності в один рік.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що між сторонами відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки з матеріалів справи та укладених між сторонами договорів не вбачається, що відбулось припинення одночасно двох зобов`язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому), оскільки за укладеними договорами позивач є позичальником кредитних коштів, а кредитором - Банк.

Апеляційний суд по суті погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункти 5, 8 частини другої статті 16 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011. Разом з тим, наведеним Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Конституційний Суд України досліджував та коментував дію статті 11 Закону № 1023-XII щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту; прав споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Також Конституційний Суд України зазначав про права споживачів на стадії виконання кредитного договору, згідно з якими банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків, встановлених законом.

Однак, в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 не йдеться про те, що захист інтересів споживачів фінансових послуг у випадку ненадання кредиту здійснюється шляхом стягнення з банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-XII.

Стаття 10 Закону № 1023-XII взагалі не була предметом тлумачення Конституційним Судом України в Рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011.

У частині п`ятій статті 10 Закону № 1023-XII встановлено, що в разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання бо іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі в разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений. Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обов`язку цільового використання кредиту кредитодавець має право також відмовитися від подальшого кредитування позичальника за договором (стаття 1056 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм дає підстави для висновку, що зобов`язання кредитодавця з видачі кредиту має специфічні властивості, і з урахуванням його сутності не можна зобов`язати банк видати кредит. В такій ситуації потрібно ставити питання перед судом про покладення на боржника обов`язку відшкодувати збитки, а не реально виконати зобов`язання. Такий підхід базується на тому, що обов`язки з надання кредиту та сплати боргу є кардинально різними за юридичною сутністю, примус до виконання обов`язку видати кредит у натурі не допускається.

Якщо позичальник вважає таку відмову банку необґрунтованою, належним способом захисту є позов про компенсацію збитків, зокрема, витрат позичальника, пов`язаних з більшим розміром відсотків, під які отриманий кредит в іншому банку, на страхування, сплату комісій у зв`язку з укладенням кредитного договору, за яким не отримано кредит (його частина), тощо. Тому частина п`ята статті 10 Закону № 1023-XII у зв`язку з невиконанням (простроченням виконання) зобов`язання кредитодавця з видачі кредиту, не може бути застосована.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови в судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року в справі № 757/76933/17 (провадження № 61-7308св23), від 17 квітня 2024 року в справі № 761/20966/19 (провадження № 61-5661св21).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти в її задоволенні виключно з формальних міркувань (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Серед іншого, в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд першої інстанцій не застосував правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-37цс16.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Підставою для апеляційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року в справі № 6-37цс16 розглянуто позов вкладника про повернення депозитного вкладу та стягнення коштів, тобто правовідносини не подібні до спірних правовідносин.

Отже, відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції, не врахував висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, які викладені в наведеній постанові, оскільки висновки Верховного Суду України не є правовими висновками про застосування частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-XII у зв`язку з невиконанням (простроченням виконання) зобов`язання кредитодавця з видачі кредиту.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме судових рішень в справі № 761/38881/14-ц без урахування Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Разом з тим, встановлені судовими рішеннями в справі № 761/38881/14-ц обставини мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доказуванню при розгляді цієї справи, оскільки у справі № 761/38881/14-ц брали участь ті самі сторони, а предметом спору були правові наслідки, що випливали з укладених між сторонами кредитних угод від 28 лютого 2008 року та 10 жовтня 2008 року, тобто тих же договорів, з підстав не виконання яких позивачем заявлено, позов у даній справі.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною 3 ст. 376 ЦПК України визначені порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, до яких вирішення справи на підставі недопустиних доказів не відноситься, а відтак навіть у разі підтвердження зазначених позивачем порушень норм процесуального права, вони не можуть бути підставою до скасування рішення суду.

Апеляційна скарга не містить посилань на інші порушення норм процесуального права, які є безумовною підставою до скасування рішення.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на інші порушення норм процесуального права відмінні від порушень, які є безумовними для скасування рішення, також не можуть бути підставою до скасування рішення, оскільки такий наслідок мають лише порушення, що призвели до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 376).

В даному випадку відсутні підстави вважати, що висновки суду про відсутність підстав до задоволення позову не відповідають фактичним обставинам справи чи не ґрунтуються на законі, а тому і немає підстав вважати що суд першої інстанції неправильно вирішив справу.

Оскаржуване судове рішення про відмову в задоволенні позову відповідає правовим висновкам Верховного Суду від 31 січня 2024 року в справі № 757/76933/17 та від 17 квітня 2024 року в справі № 761/20966/19 у відповідності до яких частина п`ята статті 10 Закону № 1023-XII у зв`язку з невиконанням (простроченням виконання) зобов`язання кредитодавця з видачі кредиту, не може бути застосована.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційних скарг без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 13 вересня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.