КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/2886/22 Головуючий у І інстанції Зотько Т.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ракоца Ігора Вікторовичана рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна про визнання правочину недійсним, визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року позивачка ОСОБА_2 ,в особі свого представника - адвоката Крюкової М.В., звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А.Г. про визнання правочину недійсним, визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.07.2018 року, право власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом.

13.05.2021 року Деснянським районним судом м. Києва у справі № 754/11624/19 ухвалено рішення про примусове виселення ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , яке набрало законної сили.

Разом з тим, в ході розгляду справи № 754/11624/19 у суді апеляційної інстанції, 26.10.2021 року адвокату позивача стало відомо про те, що до суду надійшла заява ОСОБА_3 про долучення до матеріалів справи відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких доведено до відома суду про нібито укладання договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо спірної квартири.

Проте позивачка взагалі не укладала жодних договорів, направлених на відчуження своєї власної квартири АДРЕСА_1 та не укладала, зокрема, і договору купівлі-продажу №1700 від 25.05.2021, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сташковою А.Г.

Жодних довіреностей на відчуження даної квартири позивачка також не видавала та не видавала довіреності на ім`я невідомої їй особи - ОСОБА_4 у м. Харкові.

Крім того, у спірному договорі зазначено адресу реєстрації позивачки: АДРЕСА_2 , однак позивачка за вказаною адресою ніколи не проживала та не була зареєстрована, до якої взагалі немає ніякого відношення.

Позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі, що також свідчить про те, ані нотаріус при засвідченні спірного договору, ані нотаріус про видачі довіреності, не бачили паспорту ОСОБА_2 , таким чином нотаріусами було порушено порядок вчинення нотаріальних дій, оскільки не отримано згоди другого з подружжя.

У зв`язку із викладеним, позивач вважає, що відомості про право власності на квартиру ОСОБА_3 внесено на підставі неіснуючих або підроблених документів.

Таким чином, групою невстановлених осіб, серед яких ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_3 , здійснено заволодіння чужим майном - квартирою АДРЕСА_1 , яка належить позивачці на праві приватної власності.

Також наголошує, що 20.05.2021 року позивачка знаходилась у ЦНАП Дніпровського району м. Києва, а тому фізично не могла знаходитися у м. Харкові для надання довіреності на відчуження квартири.

За фактом незаконного заволодіння майном ОСОБА_2 Деснянським УП ГУНП у м. Києві відкрито кримінальне провадження №0002889.

Посилаючись на викладені обставини, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 25.05.2021, посвідчений Приватним нотаріусом КМНО Сташковою А.Г. та зареєстрований у реєстрі за №1700, та визнати право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , засвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Сташковою Анастасією Григорівною, зареєстрований в реєстрі за №1700 від 25.05.2021 року. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у загальному розмірі 992 гривні 40 копійок. В задоволенні інших вимог позову - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 звернувся представник - адвокат Ракоц І.В., який, посилаючись на невідповідність рішення суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

В доводах скарги, зокрема, зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд посилається на висновок № СЕ-19/111-22/18801-ПЧ від 27.06.2022 р. судово-почеркознавчої експертизи, висновки якого стосуються Довіреності від 25.05.2021 року (а.с. 23-30 т. 2).

Поряд із цим, доводи позовної заяви стосуються довіреності, виданої 20.05.2021 р. а не 25.05.2021 р. і жодних документів про те, що довіреність від 20.05.2021 р. не підписана ОСОБА_2 в матеріалах справи не має.

Апелянт вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються на припущеннях висновки суду про те, що на дослідження експерту Ю. Соха слідчим ОСОБА_5 було надано довіреність саме від 20.05.2021 р., посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Ключніковою В.О. за реєстровим № 548, яка міститься в фотододатку до висновку, і саме вона була досліджена експертом, однак останній помилково у висновку № СЕ-19/111-22/18801-ПЧ від 27.06.2022 р. судово-почеркознавчої експертизи зазначив дату довіреності -25.05.2022 р.

Крім того, вказує, що суд першої інстанції, в порушення вимог п. 9 ст. 83 ЦПК України, прийняв від представника позивача в судовому засіданні 08.04.2024 р. докази за відсутності даних, підтверджуючих направлення цих документів відповідачам, та що вони їх отримали і ознайомились, і в подальшому суд в своєму рішенні посилається на дані докази, які були долучені до матеріалів справи в порушення норм п. 9 ст. 83 ЦПК України.

Також представник відповідача звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що в позовній заяві позивач жодним чином не обґрунтовує свої позовні вимоги та не посилається на жодну норму матеріального права, яка була порушена на думку позивача, а посилання на ст. ст. 4, 10-13, 27, 175, 177 ЦПК України в прохальній частині позову, як обґрунтування вимог є порушенням ст. 175 ЦПК України, на що представником відповідача зверталась увага суду в першій інстанції, однак суд першої інстанції жодним чином не відреагував на дану обставину.

За таких обставин скаржник вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.04.2024 р. по справі № 754/2886/22 було прийнято з грубим порушенням норм процесуального законодавства, висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що прямо протирічить ст. 81 ЦПК України, а відтак дане рішення не може залишатись чинним та має бути скасоване.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції в порядку статті 360 ЦПК України не надійшов.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина третя статті 360 ЦПК України).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Крюкова М.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність її доводів, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та її представник - адвокат Ракоц І.В. у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені.

03 вересня 2024 року адвокат Ракоц І.В. подав до канцелярії Київського апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на неможливість його явки у судове засідання 04.09.2024 р., що пов'язано з участю у слідчих діях по іншій кримінальній справі за межами м. Києва.

До заяви адвокатом Ракоц І.В. не додано документів, підтверджуючих поважність причин неявки у судове засідання.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А.Г. в судове засідання не з`явилась, направила на адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи без її участі.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку відповідачів та представника відповідача такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини по справі.

Позивачці на праві приватної власності належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , право власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.07.2018 року, що підтверджується витягом (а.с.5 т.1).

Деснянським районним судом м. Києва від 13.05.2021 року ухвалено рішення про примусове виселення ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , яке набрало законної сили (а.с. 6-12 т.1).

Як вбачається з копії Договору купівлі-продажу квартири від 25.05.2021, ОСОБА_6 , діючи від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 20.05.2021, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Ключніковою В.О., за реєстровим №548, уклав договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 із ОСОБА_3 (а.с. 18-19 т.1).

На підставі заяви представника позивачки - адвоката Крюкової М.В., Деснянським УП ГУНП у м. Києві було відкрито кримінальне провадження №0002889 від 29.10.2021 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Відповідно до копії висновку № СЕ-19/111-22/18801-ПЧ від 27.06.2022 року судово-почеркознавчої експертизи, проведеної Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, наданого на вимогу суду слідчим СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві, - Вирішити питання, ким, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чи іншою особою, виконаний запис: " ОСОБА_2 " в Довіреності від 25.05.2021 у графі : "ПІДПИС", - не виявилось можливим. Підпис від імені ОСОБА_2 в Довіреності від 25.05.2021 у графі: "ПІДПИС", - виконано не ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а іншою особою (а.с.23-30 т.2).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , засвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Сташковою Анастасією Григорівною, зареєстрованого в реєстрі за №1700 від 25.05.2021 року, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність доказів волевиявлення позивачки на вчинення правочину, таким чином договір купівлі-продажу спірної квартири було вчинено від імені позивачки особою, не мала повноважень на вчинення таких дій.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Згідно з частинами першою, другою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України, цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (п. 1), так і інші юридичні факти (п. 4).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина четверта статті 41 Конституції України, частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 16, частини першої статті 215 ЦК України одним із спосіб захисту порушеного права є визнання недійсним правочину.

Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тобто для того, щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач у справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 ЦК України.

Згідно з частин першої, третьої статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Частинами третьою, четвертою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.

За змістом частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність доказів волевиявлення позивачки ОСОБА_2 на вчинення правочину, оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири було вчинено від імені позивачки особою, яка не мала повноважень на вчинення таких дій.

Відповідачами не спростовано доводів позивача про те, що ОСОБА_2 не наділяла ОСОБА_6 відповідними повноваженнями щодо відчуження належного їй на праві власності майна, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/111-22/18801-ПЧ від 27.06.2022 року, проведеної Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, з якого вбачається, що Підпис від імені ОСОБА_2 в Довіреності від 25.05.2021 у графі: "ПІДПИС", - виконано не ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а іншою особою.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

У даній справі судом правильно встановлено відсутність волевиявлення позивачки щодо відчуження спірної квартири, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги фактично ґрунтуються на невідповідності зазначеної у висновку експертизи дати досліджуваної довіреності фактичній даті посвідчення довіреності, виданої від імені ОСОБА_2 на уповноваження ОСОБА_4 розпоряджатися належним їй на праві власності майном, на підставі якої укладено оспорюваний правочин.

Поряд із цим, суд першої інстанції перевірив та дав належну оцінку цим обставинам, зазначивши, що експерту для проведення дослідження була надана довіреність від 20.05.2021 року, що підтверджується фото-додатком до висновку судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/111-22/18801-ПЧ від 27.06.2022 року, однак у самому висновку експертом помилково зазначено дату довіреності -25.05.2021.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог не спростовують, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які були б підставою для скасування рішення суду першої інстанції не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ракоца Ігора Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року позов задоволено - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.