Номер провадження: 22-ц/813/4224/24
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2023 року у складі судді Домусчі Л.В.,

встановив:

У жовтні 2023 року, ОСОБА_1 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання квартири, а саме: витрат з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 31489,50 грн, інфляційних витрат у розмірі 399,33 грн. та 3 % річних у розмірі 1527,74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.02.2004 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. 10.03.2015 рішенням Приморського районного суду м. Одеси шлюб було розірвано. За період шлюбу подружжям набуто спільне нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.07.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, визначення порядку користування квартирою та вселення, припинення права на частку у спільному майні, захист права власності задоволено повністю, згідно якого визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частки в квартирі АДРЕСА_1 . Постановою Одеського апеляційного суду від 06.02.2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.07.2019 року скасовано в частині поділу спільного майна подружжя - а саме щодо автомобіля. Прийнято в цій частині постанову, якою визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності по 1/2 частині на автомобіль. В решті рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 07.09.2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року щодо вирішення зустрічних позовних вимог у нескасованій під час апеляційного розгляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року залишено без змін. ОСОБА_2 до теперішнього часу не вселився до вищевказаної квартири та не виконує належні йому як власнику частини квартири обов`язки. Позивачка одноособово сплачує та утримує квартиру АДРЕСА_1 з вересня 2020 року до вересня 2023 року. Сума сплачених житлово-комунальних послуг складає 62979,00 грн. з яких за комунальні внески-33445,00 грн., за оплення-27526,00 грн., транспортування газу- 1758,00 грн., заміна гідролюка у будинку- 250,00 грн. Так як рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.07.2019 року визначено право власності на за відповідачем , то відповідач мав сплатити понесених витрат на утримання житла. У зв`язку з чим у відповідача перед позивач борг у розмірі 33416,57 грн., з яких витрати з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 31 489,50 грн, інфляційні витрати у розмірі 399,33 грн, 3 % річних у розмірі 1 527,74 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 31081,59 грн, з яких: 30041,00 грн. за оплату житлово-комунальних послуг; 399,31 грн. інфляційні витрати; 641,26 3% річних. В іншій частині позовних вимог відмовлено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 998,55 грн.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2023 року скасувати, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.07.2019 (яке набрало законної сили 06.02.2020), лише 22.02.2023 за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на частину квартири АДРЕСА_1 (додаток інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.11.2023), а тому тільки з 22.02.2023 ОСОБА_2 є власником своєї частини вказаного нерухомого майна, отже помилковим є висновок суду про те, що відповідач, як власник квартири АДРЕСА_1 мав сплачувати понесених витрат на утримання житла, а саме: комунальні внески, опалення, транспортування газу, заміна гідролюка у будинку за період з 01.09.2020 по 31.08.2023, оскільки право власності виникає з моменту набуття майна на відповідній правовій підставі, в тому числі і у спільну сумісну власність. Отже у цій справі витрати на утримання житла повинні розподілятися між співвласниками з дня набуття у спільну сумісну власність житла, а не з дня, коли за відповідачем визнане право на частку у спільній сумісній власності, бо з цього моменту власність лише набула ознак спільної часткової, що не пов`язано з моментом її набуття. Окрім того скаржник зазначає про те, що він не має доступу до своєї частини квартири через перешкоджання з боку позивача, у зв`язку із чим відповідач з 01.09.2020 по даний час у квартирі АДРЕСА_1 не проживав та комунальними послугами не користувався. До того ж, ОСОБА_2 з травня 2022 року по даний час перебуває поза межами території України, а саме у Республіці Болгарія. Також, відповідач на відміну від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 , які там фактично проживають та користуються комунальними послугами. Тому, враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, що з 01.09.2020 по 22.02.2023 ОСОБА_2 не був, ані власником, ані наймачем квартири та не проживав у ній, тому він не зобов`язаний оплачувати надані комунальні внески до означеної дати. За таких обставин, на відповідача не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за послуги теплопостачання, транспортування газу, заміну гідролюка у будинку, що нараховані до 22.02.2023, тобто до реєстрації права власності на свою частину квартири, оскільки зазначені послуги відповідач не споживав, а тому вони компенсації не підлягають.

Також доводи скарги обґрунтовані тим, що на думку відповідача суд в достатній мірі не визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягали застосуванню до них, а саме: як зазначає скаржник, стягнення витрат на утримання квартири, в які входить опалення, транспортування газу та заміна гідролюку у будинку, мали місце лише для потреб позивача, а не для утримання самої квартири, тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України. Вказані послуги неможливо було використати не проживаючи в квартирі, а тому посилання позивача на те, що зазначені комунальні послуги нараховані з врахуванням і відповідача не відповідає фактичним обставинам справи. Позивачу нарахована плата за користування зазначеними послугами, якими вона користувалась та користується, тоді як відповідач ними не користувався, що в свою чергу, позивачем не заперечується.

ОСОБА_2 зауважує, що вони з позивачкою ОСОБА_1 не домовлялися, договір не укладали, а особисто він не висловлював своє бажання, щоб позивач сплачувала за нього будь-які платежі пов`язані з утриманням квартири, а всі дії ОСОБА_1 є її власною ініціативою та бажанням, в свою чергу жодних письмових вимог, пропозицій чи претензій, з приводу оплати житлово-комунальних послуг, від позивачки не отримував. На переконання відповідача, ОСОБА_1 мала звернутися до кожного з представників комунальних послуг, з ким укладено договори, проте такі дії з 2020 року вчинені не були.

У доводах скарги, ОСОБА_2 також зазначає, що позивачем не було надано до суду належних доказів щодо сплати нею відповідних рахунків за оплату комунальних послуг, надані позивачем платіжні інструкції з банку не містять даних в призначенні платежу (за яку саме комунальну послугу здійснені дані розрахунки), а також надані ОСОБА_1 копії членської книжки щодо сплати нею членських внесків, не містять інформації за яке саме нерухоме майно вони були здійсненні, зокрема, на титульній сторінці членської книжки не зазначено адреси нерухомого майна, площі квартири, номер особового рахунку тощо, а тому суд помилково взяв до уваги квитанції прибуткового касового ордеру, надані позивачем, оскільки вони н містять інформацію/відомості про нарахування за які саме конкретно спожиті комунальні послуги, здійснені надавачами послуг, та їх відповідність проведеній нею оплати. Позивачем не були надані укладені договори про надання житлово-комунальних послуг, які б могли б містити такі відомості.

З урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_2 вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на те, що позивачем не надано доказів повного та розгорнутого розрахунку суми заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача, а з наявних у матеріалах справи банківських виписок не зрозуміло, з чого саме складаються суми заборгованості, з чого складаються сплачені позивачем суми по квитанціям за комунальні послуги та за яку саме послугу була здійснені проплата.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб, крім тих, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без виклику учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 368, ч.1 369 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає в повній мірі, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.02.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у Другому відділі реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданого вказаним органом 14.02.2004 року, актовий запис № 27.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.03.2015 року вищевказаний шлюб було розірвано. (а.с. 16) (справа № 522/16482/14-ц).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.07.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, визначення порядку користування квартирою та вселення, припинення права на частку у спільному майні, захист права власності задоволено повністю: визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частки в квартирі АДРЕСА_1 ; встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , згідно якого виділено у користування ОСОБА_1 з дитиною більшу житлову кімнату спірної квартири житловою площею 20,4 м.кв., а ОСОБА_2 виділено у користування меншу житлову кімнату спірної квартири, площею 13,5 м. кв. Усі інші нежитлові приміщення спірної квартири, включно з кухнею площею 33,4 м. кв., санвузлом площею 9,7 м. кв. та коридором площею 12,3 м. кв. залишено у спільному користуванні сторін та їх дитини; нежитлове приміщення № 25к (кладова) поділено по 1/2 частині згідно з Висновком експерта № СЕ-2-1-176.16 від 04.04.2016 року, шляхом влаштування глухої перегородки упоперек приміщення (поділивши на дві рівні частини по ширині), а також влаштувавши дверний проріз з дверима у стіні, протилежній існуючому входу; розгалужити електропостачання на дві індивідуальні частини у встановленому законодавством порядку; припинено право власності ОСОБА_2 на частку у спільному майні автомобіль HONDA CIVIC 2007 року випуску д/н НОМЕР_2 та визнано право власності на зазначений автомобіль в цілому за ОСОБА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобілю HONDA CIVIC 2007 року випуску д/н НОМЕР_2 у сумі 129 035 гривень; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 129 035 гривень у якості грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобілю HONDA CIVIC 2007 року випуску, д/н НОМЕР_2 ; всю побутову техніку, яка знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користування квартирою АДРЕСА_1 , нежитловим приміщенням № 25к а також побутовою технікою; вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 06.02.2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.07.2019 року скасовано в частині поділу спільного майна подружжя - автомобіля марки HONDA, модель CIVIC, легковий седан, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Прийнято в цій частині постанову, якою визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної часткової власності по 1/2 частині на автомобіль - марки HONDA, модель CIVIC, легковий седан, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . В решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07.09.2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року щодо вирішення зустрічних позовних вимог у не скасованій під час апеляційного розгляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року залишено без змін.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є співвласниками по частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.07.2019 року, яке набрало законної сили 06.02.2020 року. Державну реєстрацію право власності відповідач за собою оформив 22.02.2023 року.

Згідно позовних вимог позивачка просить стягнути з відповідача 31 489,50 грн.- тобто частину витрат з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01.09.2020 року по 31.08.2023 року.

Позивачка у позові зазначає, що нею за період з 01.09.2020 року по 31.08.2023 року було сплачено 62 979 грн, з яких: за комунальні внески - 33 445,00 грн., за оплення-27 526,00 грн., транспортування газу- 1 758,00 грн., заміна гідролюка у будинку- 250,00 грн.

Позивачкою до суду в підтвердження утримання нею вищевказаної квартири та сплаті житлово-комунальних послуг надані:

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 07.10.2020 року на суму 2 400 грн., з яких комунальні внески -892 грн., транспортування газу -72 грн., світло- 1142 грн., вода- 294 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 05.11.2020 року на суму 2 061 грн., з яких комунальні внески -892 грн., транспортування газу -72 грн., світло- 803 грн., вода- 294 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 09.12.2020 року на суму 3 323 грн., з яких комунальні внески -892 грн., опалення-1262 грн., світло- 875 грн., вода- 294 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 06.01.2021 року на суму 3 717 грн., з яких комунальні внески -892 грн., опалення-1765 грн., світло- 795 грн., вода- 267 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 06.02.2021 року на суму 3 949 грн., з яких комунальні внески -935 грн., опалення-1800 грн., світло- 884 грн., вода- 330 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 06.03.2021 року на суму 4 121 грн., з яких комунальні внески -935 грн., опалення-2103 грн., світло- 783 грн., вода- 300 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 05.04.2021 року на суму 3 966 грн., з яких комунальні внески -935 грн., опалення-2000 грн., світло- 761 грн., вода- 270 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 08.05.2021 року на суму 2 472 грн., з яких комунальні внески -935 грн., опалення-87 грн., світло- 870 грн., вода- 330 грн., заміна гідролюка-250 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 10.06.2021 року на суму 2 175 грн., з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -65 грн., світло- 1146 грн., вода- 330 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 06.07.2021 року на суму 2 104 грн., з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -65 грн., світло- 864 грн., вода- 240 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 05.08.2021 року на суму 2 476 грн., з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -65 грн., світло- 1146 грн., вода- 330 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 06.09.2021 року на суму 2 548 грн., з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -65 грн., світло- 1188 грн., вода- 360 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 08.10.2021 року на суму 2 146 грн., з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -65 грн., світло- 816 грн., вода- 330 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 08.11.2021 року на суму 2 279 грн., з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -65 грн., світло- 949 грн., вода- 330 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 10.12.2021 року на суму 3 911 грн., з яких комунальні внески -935 грн., опалення-1790 грн., світло- 916 грн., вода- 270 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 10.01.2022 року на суму 3 916 грн., з яких комунальні внески -935 грн., опалення-1790 грн., світло- 921 грн., вода- 270 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 08.02.2022 року на суму 4 000 грн., з яких комунальні внески -935 грн., опалення-1697 грн., світло- 1018 грн., вода- 350 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 14.03.2022 року на суму 3 748 грн., з яких комунальні внески -935 грн., опалення-1754 грн., світло- 709 грн., вода- 350 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 05.04.2022 року на суму 3 425 грн., з яких комунальні внески -935 грн., опалення-1790 грн., світло- 350 грн., вода- 350 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 13.05.2022 року на суму 1 884 грн., з яких комунальні внески -935 грн., опалення-707 грн., світло- 116 грн., вода- 126 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 30.06.2022 року на суму 262 грн., з яких світло- 96 грн., 166 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 18.07.2022 року на суму 2 104 грн., з яких комунальні внески -935*2 грн., транспортування газу -117*2 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 23.08.2022 року на суму 1 400 грн., з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -117 грн., світло- 276 грн., вода- 72 грн.;

-платіжною інструкцією від 13.09.2022 року на суму 1 615 грн. з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -117 грн., світло- 536 грн.;

-платіжною інструкцією від 05.10.2022 року на суму 1 181 грн. з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -117 грн., світло- 129 грн.;

-платіжною інструкцією від 10.11.2022 року на суму 1 153 грн. з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -117 грн., світло- 101 грн.;

-платіжною інструкцією від 09.12.2022 року на суму 2 542 грн. з яких комунальні внески -935 грн., опалення-1 589 грн., світло- 18 грн.;

-платіжною інструкцією від 13.01.2023 року на суму 2 537 грн. з яких комунальні внески -935 грн., опалення-1 602 грн.;

-платіжною інструкцією від 11.03.2023 року на суму 2 936 грн. з яких комунальні внески -935 грн., опалення-2 001 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 14.04.2023 року на суму 3 483 грн., з яких комунальні внески -935 грн., опалення-1784 грн., світло- 412 грн., вода- 352 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 15.05.2023 року на суму 2 120 грн., з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -202 грн., світло- 983 грн.;

-платіжною інструкцією від 23.06.2023 року на суму 1 939 грн. з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -116 грн., світло- 603 грн. вода- 285 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 26.07.2023 року на суму 2 439 грн., з яких комунальні внески -935 грн., транспортування газу -91 грн., світло- 1061 грн., вода- 352 грн.;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру від 04.09.2023 року на суму 4 783 грн., з яких комунальні внески -935*2 грн., транспортування газу -91 грн, 166 грн., світло- 1534 грн., 1122 грн.

Загальна сума, яку сплатила позивачка відповідно до вищевказаних квитанцій за період з 01.09.2023 року по 31.08.2023 року дорівнює 87 199 грн.

З наданих квитанцій вбачається, що позивачка сплачувала грошові кошти за наступні житлово-комунальні послуги: комунальні внески, транспортування газу, світло, вода, заміна гідролюка 08.05.2021 року, опалення (період з 10.01.2020 року по 06.05.2020 року, з 09.12.2020 року по 08.05.2021 року, з 10.12.2021 року по 13.05.2022 року, 14.04.2023 року).

Позивачкою заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 31 489,50 грн. та зазначено, що вона не враховує понесені витрати на водовідведення й водопостачання, спожиту електричну енергію. Враховано послуги, які надаються відповідно до площі квартири, а не до кількості осіб що у ній мешкають.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що заявлені вимоги ОСОБА_4 є частково обґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

Згідно з ч. 1 ст. 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

У статті 5 Закону № 2189-VIII визначено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Статтею 10 зазначеного Закону визначено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

За вимогами статті 12 Закону № 2189 надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

На підставі вимог ст.ст.66, 67, 162 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги/водопостачання, газ, та інші послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в квартирі осіб.

Ціна послуги, порядок оплати послуги, права і обов`язки сторін, а також відповідальність сторін за порушення договору є істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги.

Отже, нарахування та оплата житлово-комунальних послуг здійснюється виходячи з умов договору про надання відповідних послуг, укладеного між споживачем та виконавцем/управителем багатоквартирного будинку, та вимог чинного законодавства.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

ВС вказав, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування.

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Саме до таких висновків прийшов ВС у своїй постанові у справі № 703/2200/15-ц від 19.08.2020 року.

На підставі викладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, що за період з 01.09.2020 року по 31.08.2023 року з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені нею витрати на загальну суму 30 041 грн., які складається з комунальних внесків у розмірі 16 276,50 (32 553 грн. : 2); транспортування газу у розмірі 879 грн (1 758 грн. : 2); заміни гідролюка у розмірі 125 грн. (250 грн. : 2); опалення у розмірі 12 760, 50 грн (25 521 грн. :2) та інфляційні втрати у розмірі 399,33 грн. і 3 % річних за період з 01.09.2020 року по 31.08.2023 року у розмірі 641,26 грн.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що оскільки право власності на частини квартири за ним було зареєстровано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.07.2019 лише 22.02.2023, тому саме х цієї дати, на його думку він мав сплачувати понесених позивачем витрат на утримання житла.

Проте вказані доводи скаржника є необґрунтованими, оскільки набуття права власності відбулося під час шлюбу, відтак час оформлення його документально на обсяг прав щодо утримання належного його майна фактично не впливає.

Посилання скаржника ОСОБА_2 на те, що він не має доступу до своєї частини квартири через перешкоджання з боку позивача, у зв`язку із чим він з 01.09.2020 по даний час у квартирі АДРЕСА_1 не проживав та комунальними послугами не користувався є також безпідставними, оскільки останнім не доведено та не надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу щодо перешкоджання позивачкою відповідачу у користуванні, володінні та розпорядженні його частиною майна, враховуючи те, шо рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11.07.2019 у справі №522/4240/15-ц, що набрало законної сили 23.06.2021 визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 право власності по частки квартири АДРЕСА_1 , отже відповідач, як власник частини квартири має утримувати належне йому майно.

Більш того, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 02.94.2020 у справі №757/29813/17-ц, не проживання відповідача у квартирі, яка належить йому на праві власності, та факт відсутності його реєстрації у цій квартирі не звільняє особу, як власника квартири, від обов`язку нести витрати по оплати житлово комунальних послуг.

З урахуванням наведеного безпідставними є і твердження ОСОБА_2 про те, що оскільки він не зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 ,тому не зобов`язаний оплачувати комунальні внески, так як ця обставина в розумінні вимог закону не звільняє відповідача від обов`язку сплачувати кошти за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, які надавалися протягом спірного періоду.

Твердження ОСОБА_2 , що позивачкою не надано суду належних доказів щодо сплати нею відповідних рахунків за оплату комунальних послуг також є безпідставними, оскільки понесені позивачкою витрати на утримання квартири підтверджені належними доказами, зокрема відповідними квитанціями про оплату житлово комунальних послуг, яким судом надана належна оцінка.

Враховуючи те, що позивач виконала солідарний обов`язок сплатила замість ОСОБА_2 витрати на утримання спільної квартири у загальному розмірі 31081,50 грн. за надані комунальні послуги, тому остання має право вимагати від відповідача їх відшкодування.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дослідивши обставини справи вірно встановив права і обов`язки сторін, та відповідно до вимог чинного законодавства, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач зобов`язаний відшкодувати понесені позивачем витрати на утримання квартири належної сторонам у рівних частках, оскільки такі витрати є необхідними на утримання спільного майна, а тому й дійшов обґрунтованого висновку.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України дана справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева