Справа № 153/1924/23
Провадження № 22-ц/801/1774/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дзерин М. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 рокуСправа № 153/1924/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О. Ю. (судді доповідача),

суддів: Ковальчука О. В., Панасюка О. С.

за участю секретаря судового засідання: Куленко О. В.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Ямпільський відділ РАЦС у Могилів-Подільському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_3 ,

розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованих осіб: Ямпільського відділу РАЦС у Могилів-Подільському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ямпільського районного суду Вінницької області від 03 липня 2024 року, постановлену місцевим судом за головування судді Дзерина М. М.,

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Свої вимоги мотивує тим, що 17 серпня 1979 року між ним та ОСОБА_4 ігарським міським відділом РАГС красноярського краю (рф) був зареєстрований шлюб, після чого дружина змінила дошлюбне прізвище на « ОСОБА_5 ». Перед тим, як залишити рф вони вирішили розірвати шлюб та виїхати на постійне місце проживання в Україну у с.Ратуш Ямпільського району Вінницької області. ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народився син ОСОБА_6 . З часу розірвання шлюбу та до часу народження сина ОСОБА_6 пройшло 7 місяців, а тому дані обставини свідчать про те, що його син був зачатий у період шлюбу. Заявник вказує, що після народження сина ОСОБА_6 проживав із дружиною до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 в с.Жолоби Томашпілького району Вінницької області. За час спільного проживання у них ще народилася донька ОСОБА_7 .

На підставі Закону України «Про мобілізацію і мобілізаційний обов`язок» його син ОСОБА_6 був призваний до ЗСУ після збройної агресії рф ІНФОРМАЦІЯ_7 . При виконанні бойового завдання ОСОБА_6 загинув. Після смерті сина він звертався до посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою отримання виплати у зв`язку із смертю. При перевірці документів, які він надав, було встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у відомостях про батька записаний він, але зі слів матері ОСОБА_8 на підставі ст.135 СК України.

З метою отримання грошової компенсації у зв`язку із смертю його сина військовослужбовця, неможливість встановлення факту родинних відносин у позасудовому порядку, ОСОБА_1 просив встановити факт, що він є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 03 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду.

Не погоджуючись із такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує її в апеляційному порядку. Вважаючи, що оскаржувана ухвала винесена за неповно досліджених доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Скаржник вважає, що у справі відсутній будь-який спір, оскільки ним було подано ряд документів, що підтверджують зачаття дитини під час шлюбу. Посилання суду на наявність публічно-правового спору через заперечення на думку заявника є незрозумілим, адже «встановлення факту не є спір, а є лише встановлення факту, що має юридичне значення». При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що не оскаржує факт відмови у виплаті будь-якої компенсації за смерть сина, а лише бажає скористатися своїм правом для подання документів.

26 серпня 2024 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_4 , де просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що матеріали справи не містять відомостей, а заявником не доведено, що запис про батька дитини вчинено за вказівкою матері за правилами ст. 135 СК України. Відсутність даних про те, чи було зроблено запис про батька за вказівкою матері виключає можливість задоволення заяви про встановлення факту батьківства щодо померлого, з яким мати дитини не перебувала у шлюбі, на підставі ст. 130 СК України. Також вважає, що до вимоги про встановлення факту батьківства застосовується позовна давність в один рік. Без проведення судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи встановлення батьківства заявника є неможливим. При цьому, судом встановлено обставини, що свідчать про виникнення спору про право, а тому виключають наявність підстав для розгляду заяви по суті в порядку окремого провадження, відповідно залишаючи заяву без розгляду суд першої інстанції повно дослідив обставини справи та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції цілком відповідає.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення без розгляду на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що така заява подана з метою отримання грошової компенсації. У ході судового розгляду між сторонами виник спір про право щодо отримання заявником у подальшому соціальних гарантій від держави, які виплачуються членам сім`ї, іншим близьким родичам військовослужбовця, до того ж заінтересовані особи заперечують факт родинних відносин заявника із ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 . Таким чином, суд дійшов висновку про наявність обставин, що свідчать про виникнення спору про право, а отже виключають можливість розгляду заяви по суті в порядку окремого провадження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі ґрунтуються на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, за належного дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Юридичні факти це обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, що встановлюються судом при розгляді справи визначено ч. 1 ст. 315 ЦПК України, який не є вичерпним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 виснувала, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом з заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Суддя відмовляє в відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України).

Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Тобто визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19, від 27 серпня 2020 року у справі № 201/1935/20, від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19, від 30 червня 2023 року у справі № 490/1819/22.

Звертаючись до суду із заявою ОСОБА_1 просив встановити факт свого батьківства щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_9 з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю сина.

Частиною 5 ст. 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання обов`язків військової служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що у випадках, зазначених у п.п. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який надалі продовжується.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 2 цієї постанови встановлено, що особам, які мають право на виплату виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн. гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» також визначається, що одноразова грошова допомога у випадках, передбачених п.п. 1-3 п. 2ст. 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками усім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою її законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, визначених у ст. 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений п. 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.

Отже, вимога заявника у цій справі пов`язана з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу та тягне за собою певні юридичні наслідки у вигляді набуття відповідних прав.

Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд указує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Однак як убачається із матеріалів справи заінтересована особа ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_3 , заперечує факт родинних відносин заявника із ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 . Отже, у цій справі безумовно наявний спір про право, оскільки встановлення факту батьківства ОСОБА_1 автоматично породить його право на певний соціально-правовий статус та призведе до збільшення кола осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця.

Установивши, що встановлення юридичного факту про який просить заявник, породжуватиме певний правовий наслідок й впливатиме на права інших членів сім`ї померлого ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність спору про право у цій справі, неможливість її розгляду у порядку окремого провадження та залишення заяви без розгляду на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду через наявність публічно-правового спору на увагу не заслуговують, оскільки зі змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції убачається, що суд не вирішував питання певної судової юрисдикції.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та є наслідком побутового тлумачення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що доводи скарги не є суттєвими, тому не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись нормами ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ямпільського районного суду Вінницької області від 03 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді О. В. Ковальчук

О. С. Панасюк