Справа № 303/5427/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 вересня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.,

суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.

за участі секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Волошин Любов Ярославівна, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 листопада 2023 року, ухвалене головуючим суддею Заболотним А.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи органу опіки і піклування виконавчого комітету Кольчинської селищної ради про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання

встановив:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи органу опіки і піклування виконавчого комітету Кольчинської селищної ради про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання.

Позов мотивований тим, що між громадянином Польщі ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Люблін, Республіка Польща, був укладений шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), який з народження постійно проживав у Польщі. Так, з 13.08.2021 і до 31.01.2022 дитина ОСОБА_5 відвідував у Польщі дитячий садочок.

06.09.2021 в м. Люблін, Польська Республіка, нотаріусом було посвідчено заяву дозвіл відповідно до якої ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 дозвіл на виїзд дитини ОСОБА_5 за кордон без батька.

02.02.2022 ОСОБА_2 без відома позивача вивезла дитину за кордон в Україну. Цього ж дня ОСОБА_1 звернувся до польських правоохоронних органів щодо викрадення дитини. В червні 2022 року ОСОБА_1 отримав відповідь від Міністерства юстиції України про те, що дитина ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю в смт. Кольчино, Мукачівський район, Закарпатська область та для повернення дитини йому необхідно звернутися з позовом до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

При цьому зазначає, що ОСОБА_2 здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року (далі - Конвенція 1980), чим порушує його права та права дитини, зокрема, право дитини на належне батьківське виховання та, відповідно, право позивача на участь у вихованні дитини, право на безперешкодне спілкування батька з дитиною та право на визначення місця проживання дитини.

Таким чином з метою повернення дитини до постійного сталого місця проживання, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним утримування малолітнього сина ОСОБА_5 ( ОСОБА_8 ) на території України та зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_5 ( ОСОБА_8 ) до місця його постійного проживання у Республіці Польща.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Волошин Л.Я., оскаржив рішення в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вказує, що дитина ОСОБА_9 є такий, що походить від батька-громадянина Польської Республіки і від матері-громадянки України. Дитина користується всіма правами як громадянина Польської Республіки такі і громадянина України. Але з урахуванням місця народження дитини і реєстрації її народження, а також з урахуванням місця проживання обох батьків при народженні і після народження дитини та визначеного обома батьками за спільною згодою місця проживання дитини в Польській Республіці - особистим правом дитини є право Польської Республіки. За переконанням позивача, малолітній син має проживати саме в Польській Республіці, а дії відповідача щодо вивезення дитини з Польської Республіки, як країни постійного проживання до іншої країни, і перебування дитини в Україні, суперечить вимогам Конвенції 1980 та є утримуванням дитини в іншій країні.

Вважає, що тривала відсутність дитини в Польській Республіці фактично і надовго позбавила його можливості побачень з дитиною, а перешкоджання матері бачитись з дитиною за затвердженим органом опіки Кольчинської селищної ради графіком, - має негативний наслідок, а саме: дитина віддалилась від нього, забуває рідного батька, який стає чужим.

Не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що можлива розлука дитини із матір`ю і зміна місця проживання з України на Польщу буде для неї стресовою, оскільки позивач не ставить питання відібрання дитини від матері або її розлуку, а ставить питання повернення дитини в країну її походження де і суд даної країни визначиться де і з ким саме повинна проживати дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Сідун В.М., просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Вказує, що позивач намагається безпідставно позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина, про що свідчить звернення з позовами до суду в Польській Республіці про визначення місця проживання дитини, у задоволенні яких йому було відмовлено. При цьому вказує, що ОСОБА_2 не перешкоджає позивачу брати участь у вихованні та утриманні сина. Також зазначає, що малолітній ОСОБА_10 потребує тривалого лікування та нагляду лікаря після оперативного втручання, а тому повернення сина проживати до Польської Республіки може негативно вплинути на стан його здоров`я.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави та доводи апеляційної скарги, відзиву на скаргу, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню за наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що 01.02.2022 року ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_11 на підставі нотаріально посвідченої заяви від 06.09.2021 року, яка зареєстрована в реєстрі за № А 2932/2021, що видана ОСОБА_1 без будь-якого примусу, виїхала з Польщі до України. Термін перебування дитини за кордоном у супроводі матері може тривати до 30.09.2024 року, тому перебування ОСОБА_11 разом з матір`ю на території України не можна розглядати як переміщення та утримання дитини у розумінні Конвенції 1980, як незаконні (п. "а" ст. 13). Лікарем психіатром ОСОБА_12 встановлено ОСОБА_11 діагноз - дитячий аутизм з якісним порушенням соціальної взаємодії, комунікації, недорозвитком мовлення, порушеннями активності та уваги. Через це існують реальні ризики того, що повернення дитини до Польщі негативно вплине на дитину, загрожує заподіянням їй психічної шкоди й створить для неї нетерпиму обстановку (п. "b" ст. 13 Конвенції 1980) та не сприятиме забезпеченню якнайкращих її інтересів.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів, які узгоджуються з обставинами справи та вимогами чинного законодавства, виходячи з наступних мотивів.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що 24.05.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб (витяг з свідоцтва про шлюб № 0211011/00/АМ/2019/667976 від 27.05.2019 року). При цьому встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Польщі, а ОСОБА_2 є громадянкою України.

Відповідно до нотаріального акту 24.06.2020 року сторони придбали у спільну часткову по 70 і 30 власність житлове приміщення в Любіні, Республіка Польща.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються батьками ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Любін, Республіка Польща (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ).

Відповідно до довідки про реєстрацію особи громадянином України, виданої генеральним консульством України у м. Вроцлав, дитина ОСОБА_5 зареєстрована громадянином України.

Згідно з посвідченим перекладом із польської мови встановлено, що ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідував дитячий садок «СЕРДЕЧКОландія» ОСОБА_15 , м. Любін, Республіка Польща, в період з 01.09.2021 року до 31.01.2022 року, тоді як місяць лютий - це місяць розірвання договору.

Та 31.01.2022 року ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_16 виїхала з Польщі до України після чого ОСОБА_1 розцінивши такі дії як викрадення дитини і намагався розшукати свою дружину та сина.

Так, відповідно до інформації з листа Міністерства юстиції України від 15.06.2022 року встановлено, що компетентні органи України підтвердили, що мати дитини пані ОСОБА_21 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , де вона ймовірно проживає разом з дитиною. Також зазначено, що відповідальний офіцер намагався зв`язатись з пані ОСОБА_21 по телефону, але безуспішно.

Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.06.2022 року - шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.

За змістом листа Мукачівського районного управління поліції від 20.02.2023 року вбачається, що 28.04.2022 року до відділу поліції № 1 Мукачівського районного управління поліції звернувся ОСОБА_1 із заявою про те, що 31.01.2022 року ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_14 виїхала з Польщі до України, викравши при цьому деякі речі. Також зі змісту цього листа встановлено, що сторони повідомляли поліції про протиправні дії щодо один одного, в тому числі щодо невиконання відповідачем рішення органу опіки та піклування в частині визначення порядку спілкування батька з дитиною.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд зважує на наступні обставини справи.

Так, спірні правовідносини виникли у зв`язку з пред`явленням батьком малолітньої дитини вимоги про її повернення до Республіки Польща згідно з правилами Конвенції 1980.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

За частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Апеляційний суд бере до уваги, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Загальні принципи щодо зв`язку між Конвенцією про права дитини та та Конвенцією 1980, обсягу розгляду Судом міжнародних заяв про викрадення дітей, найкращих інтересів дитини та процесуальних зобов`язань держав наведені в рішенні ЄСПЛ у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), заява № 7853/09, пункти 93-108 від 26 листопада 2013 року), а також у низці інших рішень щодо проваджень у справах про повернення дітей відповідно до Конвенції 1980 (див. рішення у справах «Момуссо та Вашингтон проти Франції» (Maumousseau and Washington v. France), заява № 39388/05, пункт 68, від 06 грудня 2007 року, «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії» (Ignaccolo-Zenide v. Romania), заява № 31679/96, пункт 102, ЄСПЛ 2000-I, «Йосуб Карас проти Румунії» (Iosub Caras v. Romania), заява № 7198/04, пункт 38, від 27 липня 2006 року, «Шоу проти Угорщини» (Shaw v. Hungary), заява № 6457/09, пункт 70, від 26 липня 2011 року, та «Аджіч проти Хорватії», заява № 22643/14, пункти 93-95, від 12 березня 2015 року, «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) від 28 січня 2021 року, пункт 30)).

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Конвенцією 1980, яка набрала чинності для України 01 вересня 2006 року.

Згідно із статтею 1 Конвенції 1980 цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції 1980 переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За частиною другою статті 3 Конвенції 1980 права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.

Колегія суддів зазначає, що відмова враховувати заперечення проти повернення підпадає під сферу дії статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980.

Відповідно до частини першої статті 12 Конвенції 1980 якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де перебуває дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Згідно із частиною другою статті 12 Конвенції 1980 судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

За статтею 13 Конвенції 1980, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

За статтею 20 Конвенції 1980 у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції 1980 визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Апеляційний суд бере до уваги, що у рішенні «X. проти Латвії» (X v. Latvi a від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98) ЄСПЛ зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, але й із самої Конвенції 1980, враховуючи прямо закріплені в ній винятки до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

Колегія суддів виходить з того, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2022 року у справі № 953/6251/21).

За висновками, викладеними ЄСПЛ у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення від 12 липня 2011 року (заява № 14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією 1980 випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» (X v. Latvia від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункти 101, 107) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть у першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенцією 1980, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод, а також намірам та меті Конвенцією 1980. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі винятків, викладених у Конвенцією 1980, яка повинна тлумачитися вузько.

У пункті 31 рішенні ЄСПЛ від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) суд звернув увагу, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Конвенцією 1980: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також меті та завданню Конвенції 1980. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Конвенцією 1980, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31).

Поняття «місце постійного проживання» не визначене Конвенцією 1980, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Отже, звертаючись до суду з позовом про повернення дитини у порядку Конвенції 1980, позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої він просить повернути дитину, а також, що він здійснював опіку, піклування про дитину до її незаконного переміщення із звичайного місця її проживання (постанова Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 712/9027/21).

Звичайне місце проживання підтверджується таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2022 року у справі № 201/1577/21).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи зі змісту Конвенції 1980, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити:

по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції 1980);

по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції 1980);

по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції 1980).

У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що малолітній ОСОБА_17 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Любін, Республіка Польща (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ). Та в період з 01.09.2021 року до 31.01.2022 року ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідував дитячий садок «СЕРДЕЧКОландія» ОСОБА_15 , в м. Любін, вул. Киселевського, 25-26 , Республіка Польща. З цього слідує, що місцем народження малолітнього ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є м. Любін, Республіка Польща де проживав до 31 січня 2022 року (протягом одного року і чотирьох місяців).

31 січня 2022 року ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виїхали до України. Законною підставою для виїзду слугувала нотаріально посвідчена заява ОСОБА_1 як батька малолітнього ОСОБА_13 від 06.09.2021 року, що нотаріально зареєстрована в реєстрі за № А 2932/2021. Зі змісту даної заяви вбачається, що ОСОБА_1 надає свою згоду на виїзд сина ОСОБА_17 за межі Республіки Польща у всі європейські країни, а також за межі Європейського Союзу з 06.11.2021 року по 30.09.2024 року разом з матір`ю ОСОБА_2 . Також в заяві ОСОБА_1 надає згоду щоб ОСОБА_2 приймала рішення з усіх питань, що стосуються їхньої неповнолітньої дитини, у тому числі також приймати рішення з питань його життя та здоров`я в усіх медичних закладах.

Тобто, надання дозволу батьком дитини на виїзд за межі держави дитини разом з матір`ю це ї є за своєю сутністю переміщення такої особи до іншого місця призначення (перебування). Тому твердження позивача, що не давав дозволу на перебування сина разом з відповідачкою в Україні у межах строку наданого дозволу не можна визнати підставним.

Також колегія суддів зазначає, що зміст згаданої заяви не містить посилань на те, що виїзд дитини з матір`ю за кордон мали тимчасовий характер в межах строку з 06.11.2021 року по 30.09.2024 року або щоб були зазначені інші застереження. Та позаяк відповідачка разом з сином мали дозвіл від позивача на виїзд за кордон по 30.09.2024 року то зазначене є свідченням того, що відповідачка разом з сином перебувають в Україні весь цей період законно на підставі заяви позивача про переміщення їх спільного сина.

Зазначене дає підстави колегії суддів дійти висновку з приводу того, що переміщення малолітнього ОСОБА_13 разом з його матір`ю ОСОБА_2 та перебування їх на території України по 30 вересня 2024 року відповідно до наданого дозволу ОСОБА_1 є законним та не підпадає під дію статті 12 Конвенції 1980 і в контексті положень п. а) статті 13 Конвенції 1980 слід вважати правомірним.

За загальним правилом наведеним у статті 20 Конвенції 1980, у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

А в п. b) частини першої статті 13 Конвенції 1980 зазначено, що незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Колегія суддів вже зазначала вище, що місцем народження малолітнього ОСОБА_13 є Республіка Польща на території якої прожив один рік і чотири місяці з дня народження та після цього разом з мамою приїхав в Україну де зараз проживає. На момент перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом, малолітній ОСОБА_14 вже проживає на території України з 31 січня 2022 року і по теперішній час, що становить два роки і сім місяців.

Зазначене є підтвердженням того факту, що теперішнє проживання малолітнього ОСОБА_13 разом з мамою на території України є підтвердженням того факту, що таке його проживання в декілька разів є більшим між на території Польщі, що вказує на те, що постійним його місцем проживання на даний час є таки Україна, а не Польща.

На підтвердження цього, окрім факту самого проживання разом з мамою ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , малолітній ОСОБА_14 зарахований з 01.04.2022 року до Кольчинського ЗДО № 1 Кольчинської селищної ради та і по теперішній час відвідує даний заклад дошкільної освіти.

ОСОБА_14 перебуває на обліку у сімейного лікаря (педіатра) в ОСОБА_18 амбулаторії загальної практики-сімейної медицини де проходить медичне обстеження, лікування.

Під час консультації у лікаря психіатра ОСОБА_12 , останньою встановлено ОСОБА_11 діагноз - дитячий аутизм з якісним порушенням соціальної взаємодії, комунікації, недорозвитком мовлення, порушеннями активності та уваги. Рекомендовано до обстеження в КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги в м. Берегове» з метою уточнення діагнозу та вирішення питання про соціальну допомогу.

За результатами проведеного 18.10.2023 року тестування ОСОБА_19 спеціалістом ОСОБА_20 складено звіт CASD з якого слідує, що у ОСОБА_17 відмічається наявність: проблеми з соціальною взаємодією, персеверація, сомато-сенсорні порушення, атипова комунікація та розвиток, розлади настрою, проблеми з увагою та особистою безпекою. Дані симптоми та підсимптоми є достатньо вираженими. Спеціалістом зазначено, що дитина зазнає стресу через зміни; наявність прояву симптомів таких як гіперактивність, дратівливість, збудження, істерики, перепади настрою, агресивність, засмученість. ОСОБА_17 недостатньо розуміє ознаки небезпеки, буває безстрашним та не контролює власну діяльність.

У відповідності до Висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 30 жовтня 2023 р. за № ІРЦ-85961/2023/469436 педагогічних працівників Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» № 1 Верхньокоропецької сільської ради, відносно ОСОБА_19 , який виховується у молодшій групі Кольчинського ЗДО № 1 Кольчинської селищної ради встановлено, що спостерігалась сильна реакція дитини на незнайоме місце та нове оточення, через що хлопчик був сильно збудженим та виявляв плаксивість. За методикою наявні такі симптоми та під симптоми : проблеми з соціальною взаємодією6 дитина усамітнена, відчужена, краще грається на одинці ніж з однолітками. Обмежена міжособистісна взаємодія, обмежена соціальна посмішка та здоровий контакт, хлопчик не відповідає на спроби оточення встановити контакт. Є труднощі з соціальними навичками, погано розуміє соціальну взаємодію (має труднощі з розуміння поведінки та виразу обличчя, пози тіла). Спостерігається стереотипна і повторювальна гра, негативне ставлення до змін, зазнає стреси через зміни. Гостра необхідність завершення розпочатої справи, дитина засмучується коли хтось порушує правила. Частково наявне тактильне відчуження та крайнє неприйняття дитиною дотиків та обіймів, дотиків до певних речей. Протягом обстеження спостерігалась також гіперактивність, дратівливість, збудження. Хлопчик недостатньо свідомий в питаннях безпеки. В хлопчика частково відсутній зоровий контакт, не відгукується на ім`я, не реагує на неголосні прості інструкції. В контакт вступає важко, вибірково. Інтерес до співпраці з дорослим поверховий, не стимулює діяльність, прояви волі помітно залежать від ситуації. Ініціативи не проявляє, але іноді відгукується на пропозицію погратися. Емоційно-вольова сфера незріла, емоційні прояви безпосередні, імпульсивні. Низький рівень розвитку комунікативної сфери та соціальної взаємодії. В поведінці присутній стан активності, імпульсивності та хаотичності. Виявляє байдужість або навіть негативізм при спонуканні до спільної ігрової діяльності. Порушена саморегуляція, соціальні й комунікативні форми поведінки. Рекомендовано створення безбар`єрного середовища у закладі дошкільної освіти, шляхом створення для дитини умов доброзичливості, психологічної безпеки.

Витягом з протоколу ЛКК № 023/2027 від 15.12.2023 р. стверджено те, що проведено освідчення ОСОБА_19 як дитини з інвалідністю, яка має діагноз : розлад особистості та поведінки дитячого віку з аутистичними рисами, недорозвиток мовлення на фоні дисфункції ЦНС.

У зв`язку з наявною інвалідністю у ОСОБА_13 , останньому ЛКК встановлено Індивідуальну програму реабілітації інваліда № 124 від 18.12.2023 р. На здійснення реабілітації дитини-інваліда, протоколом № 1 від 12.01.2024 р. засідання команди психолого-педагогічного супроводу молодшої інклюзивної групи «Гоменята» Кольчинського ЗДО № 1 прийнято та затверджено індивідуальну програму розвитку дитини ОСОБА_19 на 2023/2024 роки, враховуючи індивідуальні особливості розвитку дитини відповідно до IV рівня підтримки. Слід продовжувати працювати командою та реалізовувати освітню траєкторію відповідно до потреб дитини під час освітнього процесу у співпраці з спеціалістами інклюзивно-ресурсного центру.

Посвідченням серії НОМЕР_2 від 21.02.2024 р., що видане Мукачівським управлінням соціального захисту населення стверджується та обставина, що ОСОБА_5 , 2020 р.н. призначена державна соціальна допомога на дитину з інвалідністю.

Наведене дає підстави колегії суддів для висновку, що проживання малолітнього ОСОБА_17 на території України вже протягом двох років і повних сім місяців у співвідношенні проти одного року і чотири місяці, які з народження прожив у Республіці Польща, є свідченням того, що ОСОБА_17 прижився у новому середовищі свого перебування, адаптований до свого соціального оточення, що підтверджується відвідування Кольчинського ЗДО № 1, отримав індивідуальну програму реабілітації дитини-інваліда, отримує відповідне медичне лікування та забезпечений відповідним побутом. Відтак, малолітній ОСОБА_17 знаходиться в тій обстановці до якої звик, і яка йому забезпечує спокій, тому перебуває у звичному середовищі, так-як прижився у місці теперішнього перебування. А порушення цього усталеного способу життя в світлі того, що дитина має розлад особистості та поведінки дитячого віку з аутистичними рисами, безумовно призвело б до заподіяння дитині психічної шкоди.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд констатує, що повернення малолітнього ОСОБА_13 зараз до Республіки Польща свідчить про існування серйозного ризику того, що така дія з повернення дитини, враховуючи особистостні характеристики малолітньої особи, поставить саму дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди чи іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

В даному випадку, апеляційний суд діє у якнайкращих інтересах малолітнього ОСОБА_17 , які переважають особисті батьківські права ОСОБА_1 з урахування наявних та підтверджених обставин справи.

Та позаяк, інших доводів, які б давали підставу для висновків, що рішення суду першої інстанції ухвалене в супереч вимог норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не містить, то звідси, слід визнати, що така скарга є не обґрунтованою у спірних правовідносинах.

Водночас, Європейський суд з прав людини у своїй судовій практиці вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

А звідси, доводи апеляційної скарги у спірних правовідносинах не являються тими обставинами, які б слугували підставою для колегії суддів стосовно задоволення заявлених позовних вимог, та не впливають на правові висновки у спірних правовідносинах і не спростовують вище викладеного.

Зважуючи на встановлені обставин справи у сукупності з вимогами статті 81 ЦПК України, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 недоведено підстав заявлених вимог, тому у задоволенні таких позовних вимог, суд першої інстанції відмовив правомірно з підстав та мотивів вище викладених.

Відтак, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни рішення суду, та висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі приписів статті 375 ЦПК України, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Волошин Любов Ярославівна, залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 листопада 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 13 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: