КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4988/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року м. Київ

Справа № 753/271/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретарів судового засідання Кравченко Н.О. , Дубінкіної М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Колесника О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 про визнання та встановлення факту незаконного виселення з квартири, відшкодування матеріальної шкоди,

встановив:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання та встановлення факту незаконного виселення з квартири, відшкодування матеріальної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 03.12.2014 року між нею та ОСОБА_6 укладено договір позики, відповідно до умов якого вона позичила у ОСОБА_6 кошти у розмірі 604 400 грн. Цього ж дня для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики вона уклала з ОСОБА_6 договір іпотеки, відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Також, 03.12.2014 року для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики ОСОБА_6 уклав з її чоловіком - ОСОБА_7 договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_7 зобов`язався забезпечувати виконання зобов`язань за договором позики в повному обсязі. Відповідно до укладених договорів ОСОБА_6 став іпотекодержателем квартири АДРЕСА_1 .

У грудні 2015 року вона дізналася, що 20.11.2015 року ОСОБА_6 здійснив продаж квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_4

15.12.2015 року її було виселено з квартири, а замки змінено, всі особисті речі залишилися в квартирі. Її незаконно виселено з квартири із урахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_4 щодо незаконного виселення з квартири вона була змушена орендувати житло та сплачувати грошові кошти за його оренду, а також витрати за сплату комунальних платежів.

У зв`язку з примусовим виселенням та повною втратою всіх речей та набутого майна, що залишилося у квартирі, їй завдано шкоди у розмірі 143 290 грн.

Уточнивши вимоги позову, ОСОБА_3 просила суд:

- визнати та встановити факт незаконного виселення ОСОБА_3 відповідачем ОСОБА_4 ;

- стягнути з ОСОБА_4 на її користь компенсацію матеріальної шкоди у розмірі 662 290 грн, яка складається із: вартості орендної плати, яка була сплачена позивачем за оренду житла, що вимушена була наймати внаслідок незаконного виселення, за період з 01 листопада 2016 року по 30 серпня 2020 року на загальну суму 451 000 грн, вартості сплачених за цей період житлово-комунальних послуг - 68 000 грн, а також вартості особистих речей, одягу, взуття, предметів побутової техніки, ламінату для підлоги, на суму 143 290 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на його необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що факт щодо незаконного виселення позивача з житлового приміщення не підтверджується доказами, що свідчить про те, що позивач виселилася добровільно. Судом першої інстанції проігноровані надані позивачем докази, а саме відповідь Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві від 07.12.2022 року № 405-аз/125/48/03-22; відповідь Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві від 31.03.2023 року № 192-аз/128/48/02-23; відповідь Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві від 31.03.2023 року № 193-аз/128/48/02-23; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 31.03.2023 року у кримінальному провадженні № 0011312.

Також, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що перелік речей, які на думку позивача, незаконно утримувалися відповідачем станом на 17.12.2015 року, не підтверджується належними, допустимими і достовірними доказами. Зазначає, що у матеріалах справи наявні докази, зокрема, договори підряду, товарні чеки, рахунки-фактури, чеки про купівлю побутової техніки, які підтверджують набуття позивачем у власність речей та результатів робіт щодо квартири, з якої відбулося примусове її виселення, тому твердження про те, що у справі відсутні докази того, що перелічені речі взагалі перебували у власності позивача, є помилковим та таким, що спростовується доказами, наявними у матеріалах справи.

Крім того, у матеріалах справи наявна копія заяви про вчинення кримінального правопорушення, до якої додається перелік речей, які незаконно утримуються громадянином ОСОБА_4 , та які знаходилися станом на 17.12.2015 року у квартирі АДРЕСА_1 . У матеріалах справи наявні договори оренди житлових приміщень, які підтверджують факт найму позивачем житла за період з 01.11.2016 року по дату звернення до суду першої інстанції з позовом, а також наявність копій договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Вважає, що судом першої інстанції не було враховано того факту, що виселення позивачки відбулося з квартири, яка була придбана не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цієї квартири; без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення; без судового рішення та навіть без будь-якої письмової вимоги іпотекодержателя, всупереч порядку встановленому законом, при тому, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК України мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_8 , вважаючи доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі, необґрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що ОСОБА_5 є законним власником квартири та єдиною особою, якій відповідно до вимог ст. 319 ЦК України належить право володіння, користування та розпорядження зазначеним майном. Позивач безпідставно та необґрунтовано зазначає, що вона була примусово виселена з квартири АДРЕСА_1 , що раніше належала їй на праві власності. Позивачем не було надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що вона звільнила квартиру АДРЕСА_1 не добровільно, а внаслідок примусу зі сторони інших осіб.

Вказує, що дія Закону України від 03.06.2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на правовідносини, що виникли між позивачем та ОСОБА_6 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , оскільки грошові кошти, отримані за договором позики, не є такими, що отримані позивачем за споживчим кредитом, наданим позивачу кредитною установою - резидентами України в іноземній валюті.

Крім того, позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що їй заподіяна будь-яка матеріальна шкода.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_9 , вважаючи доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі, необґрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що посилання позивача на те, що вона протиправно була позбавлена права користування житловим приміщенням, не підтверджується матеріалами справи та суперечить позиції суду у справі № 753/667/16, у якій ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_5 про витребування майна, а саме: спірної квартири.

Вимоги позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди у вигляді орендної плати за житло в розмірах 198 000 грн та 253 000 грн не підтверджуються належними та допустимими доказами, оскільки з наданих позивачем копій документів не можливо встановити, що ОСОБА_3 дійсно орендувала квартири, у матеріалах справи відсутні квитанції про сплату орендної плати.

Позовні вимоги про компенсацію матеріальної шкоди в розмірі 143 290 грн є безпідставними, оскільки перелік речей, які, на думку позивача, незаконно утримувалися ОСОБА_4 станом на 17.12.2015 року, не підтверджуються будь-якими належними, допустимими та достовірними доказами.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_10 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник - ОСОБА_9 , третя особа ОСОБА_5 та її представник - ОСОБА_8 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту укладення договору купівлі - продажу квартири між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , а саме в період з 20.11.2015 року останній не звертався до суду з позовом щодо виселення ОСОБА_3 з її колишнього помешкання. Відомостей про те, що ОСОБА_4 вчинено незаконні дії відносно ОСОБА_3 у матеріалах справи відсутні та в судовому засіданні не встановлені. Враховуючи викладене, факт щодо незаконного виселення ОСОБА_3 з житлового приміщення не підтверджується доказами, як і не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим можна стверджувати, що позивач виселилась добровільно.

У матеріалах справи відсутні будь-які належні і допустимі докази здійснення позивачем щомісячних оплат орендодавцю в розмірах визначених договорами оренди та оплати житлово-комунальних послуг.

Перелік речей, які, на думку позивача, незаконно утримувалися ОСОБА_4 станом на 17.12.2015 року, також не підтверджується жодними належними, допустимими і достовірними доказами, які вказували , що вказане майно в дійсності перебувало в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Також згідно з матеріалами справи відсутні докази того, що перелічені речі взагалі перебували у власності позивача.

З висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди колегія суддів погоджується у повному обсязі, з висновками суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про встановлення факту незаконного виселення - погоджується частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 03.12.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_6 кошти у розмірі 604 400 грн, що на день укладення цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 40 000 доларів США.

Відповідно до п. 2 договору позики позичальник ОСОБА_3 засвідчила, що вона отримала суму позики повністю до підписання цього договору.

Згідно з п. 3 договору позики ОСОБА_3 зобов`язалася повернути ОСОБА_6 зазначений у п. 1 цього договору борг до дванадцятої години ранку третього січня дві тисячі п`ятнадцятого року (т. 1 а. с. 9).

03 грудня 2014 року для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_6 договір іпотеки, відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 10-12). Предмет іпотеки належав іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 30 липня 2014 року приватним нотаріусом КМНО Івановою Л.М. за реєстровим № 1989.

Також, 03 грудня 2014 року для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики ОСОБА_6 уклав з чоловіком позичальниці - ОСОБА_7 договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_7 зобов`язався забезпечувати виконання договору позики в повному обсязі (т. 1 а. с. 13).

Протягом грудня 2014 року - травня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 уклали ряд додаткових угод до договору позики.

Додатковою угодою від 24.12.2014 року сторони погодили, що заборгованість по договору позики становить 40 000 доларів США, що за курсом Національного банку України на день підписання угоди становить 626 468 грн, а також перенесли строк повернення позичальником позики на 03.02.2015 року.

Додатковою угодою від 23.02.2015 року сторони погодили, що заборгованість по договору позики становить 40 000 доларів США, що за курсом Національного банку України на день підписання цієї угоди складає 1 114 400 грн, та перенесли строк повернення позичальником позики на 03.03.2015 року.

Додатковою угодою від 31.03.2015 року сторони погодили, що заборгованість по договору позики становить 40 000,00 доларів США, що за курсом Національного банку України на день підписання цієї угоди складає 937 600 грн, та перенесли строк повернення позичальником позики на 03.05.2015 року.

Додатковою угодою від 05.05.2015 року сторони погодили, що заборгованість по договору позики становить 40 000 доларів США, що за курсом Національного банку України на день підписання цієї угоди складає 845 280 грн, а також перенесли строк повернення позичальником позики на 03.06.2015 року.

Як встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року у справі № 753/667/16, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики від 03.12.2014 року та додаткових угод 26 червня 2015 року іпотекодержатель письмово повідомив ОСОБА_3 про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки. 26 червня 2015 року іпотекодавець отримав від іпотекодержателя письмову вимогу, в якій іпотекодержатель повідомив ОСОБА_3 про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань згідно з умовами основного зобов`язання, про що ОСОБА_3 повідомляє в заяві, справжність підпису на якій засвідчено 26 червня 2015 року ОСОБА_11 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Іпотекодавець у згаданій заяві повідомив, що визнає борг, але оплатити його не має можливості.

20 листопада 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., за реєстровим № 8973, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передає у власність, а ОСОБА_4 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 .

11.02.2016 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О., відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 14-16).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2016 року у справі № 753/667/16-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійними, витребування майна відмовлено повністю (т. 1 а. с. 50-59).

Вказаним рішенням встановлено законність і правомірність переходу права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , як предмету іпотеки, продавцем якого був іпотекодержатель ОСОБА_6 , до ОСОБА_4 і відповідно до ОСОБА_5 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2016 року у справі № 753/1543/16, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним додаткових угод до договору позики та договорів купівлі-продажу квартири відмовлено (т. 1 а. с. 87-94).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2017 року у справі № 761/18738/16-ц заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В., треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання протиправними дій щодо посвідчення договору купівлі-продажу предмета іпотеки - відмовлено (т. 1 а. с. 95-99).

Зазначеним рішенням було встановлено, що 26 червня 2015 року ОСОБА_3 було складено нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої позивач зазначила про те, що 26 червня 2015 року нею було отримано заяву-вимогу від ОСОБА_6 про необхідність сплатити на його користь суму позики в розмірі 847 844 грн протягом 31 календарного дня з моменту отримання листа-вимоги та попереджено, що у випадку невиконання або несвоєчасного виконання цієї вимоги, ОСОБА_6 буде змушений діяти згідно з пунктом 5.2.9. договору іпотеки в рамках чинного законодавства України, і в тому числі від свого імені продати за ціною визначеною експертом предмет іпотеки третім особам і спрямувати отримані кошти на задоволення своїх вимог.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення факту незаконного виселення з квартири, суд першої інстанції виходив із того, що факт незаконного виселення ОСОБА_3 з житлового приміщення не підтверджується доказами, як і не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим можна стверджувати, що позивач виселилась добровільно.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Нормою ч. 1 ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення може відбуватися у добровільному або в судовому порядку.

Добровільне виселення полягає у тому, що кредитор/іпотекодержатель (новий власник) направляє мешканцям письмову вимогу добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не виконують вказану вимогу, то розпочинається примусове виселення, яке здійснюється на підставі рішення суду.

Водночас, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту направлення відповідачем ОСОБА_4 письмової вимоги позивачу ОСОБА_3 про добровільне звільнення квартири АДРЕСА_1 , та добровільного виконання позивачем такої вимоги.

Разом з тим, у матеріалах справи містяться такі докази:

- копія заяви про вчинення кримінального правопорушення від 22 грудня 2015 року, подана ОСОБА_3 до Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві, у якій вказано: «17.12.2015 року особа, яка називає себе законним представником ОСОБА_4 , - ОСОБА_12 (зі слів) з невстановленою особою, який називав себе майстром по відкриттю замків, без надання будь-яких документів та посилань на будь-які законні підстави, намагались проникнути до мого помешкання за адресою: АДРЕСА_2 . З приводу чого був викликаний наряд поліції, який перешкодив незаконній спробі проникнення до мого житла та, таким чином, захистив мої майнові права» (т. 1 а. с. 239, 240).

- копія заяви про вчинення кримінального правопорушення від 11.02.2016 року, подана ОСОБА_3 до Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві, у якій вказано: «17.12.2015р. мене з малолітньою дитиною, без рішення суду, без будь-яких попереджень чи надання елементарного часу на збір речей та виїзд, в примусовому порядку, фізично загородивши мені вхід до квартири, було виселено групою невідомих мені людей на чолі з ОСОБА_4 , а в квартирі замінено замки. Частину моїх особистих речей та дитячих речей було викинуто в коридор будинку, а основна частина речей залишилася в квартирі та було опечатана слідчо-оперативною групою, викликаною мною на місце події (зафіксовано виклик через Дарницький райвідділ поліції)» (т. 1 а. с. 243, 244).

- копія відповіді Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві від 07.12.2022 року на адвокатський запит, якою підтверджується факт семи викликів поліції на лінію 102 із номеру телефону позивача за період із 01.12.2015 року 01.03.2016 року щодо вчинення шахрайських дій, погроз фізичною розправою, вибивання невідомими особами вхідних дверей до квартири, зірвання пломб в опечатаній квартирі, перешкоджанні у поверненні речей з квартири, вивезення невідомими людьми особистих речей позивача з опечатаної квартири (т. 1 а. с. 179, 180);

- копія відповіді Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві від 31.03.2023 року на адвокатський запит, якою підтверджується факт проведення слідчо-розшукових дій та збір доказів у кримінальному провадженні № 0011312, що розпочате за заявою позивача 17 грудня 2015 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (т. 1 а. с. 241).

Отже, зазначеними доказами підтверджується факт неодноразових звернень позивача, зокрема, у грудні 2015 року, до органів поліції із заявами щодо протиправного, на її думку, виселення останньої та інших мешканців із квартири АДРЕСА_1 , а також щодо вчинення інших дій (чинення перешкод позивачу в доступі до квартири, заміна замків у дверях, неповернення особистих речей, які залишилися у квартирі), що не може свідчити про наявність у позивача наміру добровільно виселитися зі спірної квартири.

За наведених обставин, сам факт відсутності судового рішення про виселення не може свідчити про те, що виселення позивача із квартири було добровільним.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та дійшов до необґрунтованого висновку про те, що позивач добровільно виселилась із квартири.

Водночас, колегія суддів вважає, що позовна вимога позивача про встановлення факту незаконного виселення з квартири не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19).

У цій справі позивач ОСОБА_3 , яка вважає, що неправомірними діями відповідача їй завдано матеріальної шкоди, може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про відшкодування шкоди тим, що така шкода завдана внаслідок незаконного виселення її із квартири.

Зі змісту позовної заяви (уточнень до неї) не вбачається, що вимога позивача про встановлення факту незаконного виселення з квартири спрямована на відновлення становища, яке існувало до порушення, на її думку, прав.

Отже, заявлення у цій справі окремої вимоги про встановлення факту незаконного виселення з квартири не здатне забезпечити захист прав позивача.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити з тих підстав, що вимога про встановлення факту незаконного виселення з квартири не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав позивача у цій справі, а є лише підставою для вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди.

Твердження представника позивача в суді апеляційної інстанції про те, що встановлення даного факту судовим рішенням надасть можливість позивачу звернутись у майбутньому до відповідача з новим відповідним позовом, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судовий захист повинен бути повним і відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18 та постанові від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із недоведеності таких вимог.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції в цій частині.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1, 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Основними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості та підставності заперечень проти позову. Саме на сторони покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції у справі.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, саме сторони, як особи, які на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами щодо предмета спору, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, адже саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Аналогічний тягар доведення заперечень проти позову покладається на відповідача.

Ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, розмір завданої шкоди підлягає доведенню саме позивачем.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилалася на те, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_4 щодо незаконного виселення її з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , вона була змушена орендувати житло та сплачувати грошові кошти за його оренду.

Так, згідно з договором оренди квартири від 01.11.2016 року в період з 01.11.2016 року по 20.09.2018 року позивач орендувала житло за адресою: АДРЕСА_3 , і сплачувала орендну плату в розмірі 9000 грн на місяць.

Позивач зазначила, що загальний розмір орендних платежів за вказаним договором складає 198 000 грн.

Згідно з договором про оренду житлового приміщення від 23.09.2018 року в період з 23.09.2018 року по 30.08.2020 року ОСОБА_3 орендувала житло за адресою: АДРЕСА_4 , і сплачувала орендну плату в розмірі 11 000 грн на місяць.

Позивач зазначила, що загальний розмір орендних платежів за вказаним договором складає 253 000 грн.

Також, ОСОБА_3 вказувала, що окремо від платежів по оренді житла нею сплачувались кошти за житлово-комунальні послуги і внаслідок цього вона понесла витрати в розмірах 22 000 грн та 46 000 грн.

На підтвердження таких витрат позивач надала суду копії договорів оренди квартири від 01.11.2016 року (т. 1 а. с. 127, 128) та від 23.08.2018 року (т. 1 а. с. 131).

Колегія суддів вважає, що надані позивачем договори оренди не підтверджують факт понесення останньою витрат у заявленій сумі, оскільки такими договорами встановлено умови оренди квартири, зокрема розмір орендної плати.

Враховуючи ту обставину, що у первісній позовній заяві позивачем ОСОБА_3 було викладено інші обставини щодо укладення договору оренди квартири та розміру орендної плати, а саме: зазначено про укладення договору оренди від 20 грудня 2015 року, із зазначенням іншого розміру орендної плати, а вищевказані примірники договорів оренди від 01.11.2016 року та від 23.09.2018 року були надані позивачем лише 25 жовтня 2021 року разом з уточненням до позовної заяви, тобто через півтора роки після відкриття провадження у справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів здійснення щомісячних оплат орендодавцю в розмірах, визначених договорами оренди та оплати житлово-комунальних послуг.

Як вбачається зі змісту первісної позовної заяви, в ній позивач ОСОБА_3 стверджувала, що у зв`язку з примусовим виселенням зі спірної квартири нею було укладено договір оренди нерухомого майна від 20 грудня 2015 року, за яким орендна плата становить 16 000 грн. на місяць, яку вона за даним договором сплачувала по 25 вересня 2018 року.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Проте до первісної позовної заяви, складеної 17 грудня 2018 року, позивач ОСОБА_3 не додала копії договору оренди нерухомого майна від 20 грудня 2015 року, що діяв до 25 вересня 2018 року, та не подала зазначений доказ і в подальшому.

Разом з тим, в уточненій позовній заяві від 25 жовтня 2021 року позивач зазначила про інший укладений нею в означений період часу договір оренди нерухомого майна - від 01 листопада 2016 року , зі сплатою орендної плати за цим договором, у період з 01 листопада 2016 року до 20 вересня 2018 року у розмірі по 9000 грн. щомісячно. А у подальшому - укладення договору оренди від 23 вересня 2018 року, зі сплатою орендної плати в сумі 11 000 грн. щомісячно.

При цьому, як з договорів позики та іпотеки від 03 грудня 2014 року, так і з договорів оренди жилого приміщення від 01 листопада 2016 року та 23 вересня 2020 року вбачається, що місце проживання позивача ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_5 .

За викладених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що належними та допустимими доказами витрат на оренду житла є документи, що підтверджують фактично понесені позивачем витрати за сплату орендної плати, яких позивачем надано суду не було.

Щодо витрат на оплату житлово-комунальних послуг в орендованих квартирах, позивач зазначила, що у період оренди за договором від 01 листопада 2016 року її витрати на вказані послуги складають «в середньому» 1000 грн. на місяць, а у період дії другого договору від 23 вересня 2018 року «в середньому» - 2000 грн. на місяць. Разом з тим, належними та допустимими доказами сплати житлово-комунальних послуг мають бути відповідні квитанції, які в матеріалах справи також відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції у цій частині не спростовують, оскільки належними та допустимими доказами розмір майнової шкоди позивачем не доведено.

Щодо вимог про відшкодування вартості речей, які, за твердженням позивача, незаконно утримувалися ОСОБА_4 станом на 17.12.2015 року, то такі також не підтверджується належними, допустимими і достовірними доказами.

Надані позивачем копії договорів підряду, товарних чеків, рахунків-фактури (т. 1 а. с. 182-209) не є належними доказами, які б підтверджували, що вказане позивачем майно дійсно перебувало в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 станом на 17 грудня 2015 року.

Наявні у матеріалах справи окремі сторінки звіту про оцінку 2-кімнатної квартири, загальною площею 82,50 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , складеного ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія» 19 листопада 2015 року, не є належним та допустим доказом у справі.

Так, позивачем надана копія титульної сторінки звіту про оцінку (т. 1 а. с. 210) та 7 аркушів фотознімків із зображенням побутових речей, розміщених у квартирі.

Із наявних матеріалів неможливо встановити, що зазначені 7 аркушів фотознімків, на яких зображено холодильник, пральну машину, облаштування ванної кімнати, будівельні матеріали, є саме складовою звіту про оцінку квартири АДРЕСА_1 , оскільки на них відсутнє будь-яке посилання на звіт, а текст самого звіту в матеріалах справи відсутній.

Крім цього, надані позивачем матеріали в якості звіту про оцінку не містять дослідної частини та будь-яких висновків, у яких було б зазначено перелік речей, їх вартість, місце розташування.

За викладених обставин, наданий позивачем до матеріалів справи «орієнтовний перелік речей, що незаконно утримуються ОСОБА_4 та які знаходилися станом на 17.12.2015 року у квартирі АДРЕСА_1 », в якому зазначена орієнтовна вартість речей на суму 143 289 грн. 47 коп., що був доданий 11 лютого 2016 року до заяви ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення на ім`я начальника Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві, не є достатнім доказом факту дійсного знаходження у спірній квартирі вказаних речей позивача та їх вартості, оскільки сама позивач зазначає у списку, що як перелік речей, так і їх вартість є орієнтовними.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації матеріальної шкоди на загальну суму 662 290 грн. слід відмовити, оскільки розмір матеріальної шкоди не доведений належними та допустимими доказами.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної частини.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення у мотивувальній частині щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання та встановлення факту незаконного виселення з квартири, виклавши її у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання та встановлення факту незаконного виселення з квартири в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.