Справа номер 487/1170/23 Головуючий суду першої інстанції Кузьменко В. В.
Провадження номер 22-ц/812/1164/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Коломієць В. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О. М.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2024 року та додаткове рішення від 07 червня 2024 року, ухвалені за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала до суду зазначений вище позов, який обґрунтовувала наступним.

Позивач зазначала, що уклала з ОСОБА_1 чотири договори позики.

08 грудня 2016 року вона позичила ОСОБА_1 486 000 грн, що еквівалентно 18 000 доларів США, які остання зобов`язувалася повернути на вимогу позикодавця. Сторони погодили, що за користування коштами ОСОБА_1 має сплачувати ОСОБА_2 4,5 відсотка від загальної суми позики щомісячно, не пізніше 10-го числа поточного місяця.

Відповідач належним чином зобов`язань за цим договором не виконувала, у зв`язку з чим станом на 10 лютого 2023 року утворилася заборгованість за відсотками у сумі 21 870 доларів США (з 10 листопада 2020 року остання дата сплати відсотків позичальником по 10 лютого 2023 року) та заборгованість за основною сумою боргу у розмірі 18 000 доларів США.

24 січня 2019 року ОСОБА_2 позичила ОСОБА_1 213 750 грн, що еквівалентно 7500 доларів США, які зобов`язувалася повернути з урахуванням процентів (6% в місяць) у розмірі не менше 16 955 доларів США у строк до 24 березня 2020 року.

Однак на момент подання позову ОСОБА_1 зобов`язань за договором не виконала, оскільки отримані кошти не повернула та не сплатила відсотки за їх користування.

08 вересня 2019 року позивач позичила ОСОБА_1 186 166 грн, що еквівалентно 7370 доларів США та 158 631 грн, що еквівалентно 5700 Євро, які відповідач зобов`язувалася повернути на вимогу позикодавця.

Сторони погодили, що за користування коштами ОСОБА_1 має сплачувати ОСОБА_2 6 відсотків від загальної суми позики щомісячно, не пізніше 10-го числа поточного місяця.

Відповідач належним чином зобов`язань за цим договором не виконувала, у зв`язку з чим станом на 10 лютого 2023 року утворилася заборгованість за відсотками у сумі 12 015 доларів США та 9315 Євро (з 10 листопада 2020 року остання дата сплати відсотків позичальником по 10 лютого 2023 року) та заборгованість за основною сумою боргу у розмірі 7370 доларів США та 5700 Євро.

01 квітня 2020 року ОСОБА_2 позичила ОСОБА_1 7000 доларів США строком до 01 жовтня 2020 року зі сплатою 6 відсотків від загальної суми позики щомісячно, не пізніше 10-го числа поточного місяця.

Відповідач зобов`язань за цим договором не виконала, оскільки ні суму боргу, ні відсотки позивачу не сплатила.

01 лютого 2023 року ОСОБА_2 повідомила відповідача в усній та письмовій формі про необхідність повернення позики за зазначеними вище договорами та необхідність сплати відсотків.

Однак, ОСОБА_4 повідомила про неможливість повернення позики та відсотків у зв`язку з відсутністю у неї коштів.

Посилаючись на те, що відповідач взятих не себе зобов`язань не виконала, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у сумі 7000 доларів США, а також у гривневому еквіваленті за курсом НБУ, який відповідає 78 730 доларів США та 15 015 Євро на момент ухвалення рішення.

Також позивач просила стягнути на її користь понесені судові витрати.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

ОСОБА_1 визнала позов частково, зазначивши, що позивач неправильно здійснив обрахування заборгованості. Відповідач стверджувала, що сплачуючи заборгованість, вона сплачувала у першу чергу борг, а позивач сплачені нею кошти зарахувала саме на погашення відсотків, що, на її думку, протирічить законодавству.

ОСОБА_1 вказувала, що борг та частину відсотків за договором позики від 08.12.2016 вона погасила, непогашеними лишилися 18 000 доларів США відсотків. За договором позики від 24.01.2019 ОСОБА_1 визнала борг у повній мірі у сумі 16 955 доларів США. За договором позики від 08.09.2019 відповідач визнала борг у сумі 6230 доларів США та 4830 Євро, що разом становить 9752,44 доларів США, еквівалентом яких є 367 573,74 грн. За договором позики від 01.04.2020 ОСОБА_1 визнала борг у повній мірі у сумі 9520 доларів США.

Підсумовуючи, ОСОБА_1 визнала частину боргових зобов`язань на суму 1 994 024,49 грн за курсом НБУ станом на 03 березня 2023 року.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2023 року забезпечено позов ОСОБА_2 . Накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а також на її грошові кошти, що знаходяться на будь-яких рахунках, відкритих банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали, у межах сум у розмірі 7000 доларів США та гривневого еквівалента 78 730 доларів США та 15 015 Євро.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2024 року скасовано арешт на грошові кошти ОСОБА_1 на її картковому рахунку у АТ «Ощадбанк» (заробітна плата).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2024 року з урахуванням ухвали від 29 травня 2024 року про виправлення описки, позов ОСОБА_2 задоволено. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість у сумі 7000 доларів США та 3 829 725,25 грн, яка складається з основного боргу у сумі 7 000 доларів США та 1 574 036 грн та відсотків у сумі 2 255 689,25 грн.

Також з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто судовий збір у сумі 14 235,94 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що є доведеним дослідженими доказами факт укладання між сторонами договорів позики, невиконання їх умов відповідачем, а тому вона повинна повернути позивачу позичені кошти та нараховані за договорами відсотки у визначеному судом розмірі.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2024 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у сумі 69 750 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішеннями суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила основне та додаткове рішення суду скасувати, а справу повернути до суду першої інстанції для нового розгляду.

Обґрунтовуючи свою скаргу, ОСОБА_1 стверджувала, що сплачені нею на користь ОСОБА_2 грошові кошти, призначалися саме на погашення основної суми боргу за договорами позики. Доказів, які б свідчили про те, що ці кошти призначалися для погашення відсотків, позивачем надано не було.

Відповідач наполягала на тому, що її борг за договором позики від 08.12.2016 становить 18 000 доларів США відсотків, що еквівалентно 658 260 грн, за договором позики від 24.01.2019 16 955 доларів США, за договором позики від 08.09.2019 6230 доларів США та 4830 Євро, що разом становить 9752,44 доларів США, еквівалентом яких є 367 573,74 грн, за договором позики від 01.04.2020 9520 доларів США.

Також ОСОБА_1 наголошувала на тому, що представник позивача ОСОБА_3 , через якого позивачем було подано позов до суду, не надав належним чином оформлений ордер на підтвердження своїх повноважень. За такого, підписаний ОСОБА_3 позов не міг бути прийнятий судом до розгляду.

Доводи інших учасників справи

Позивачем через представника подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

08 грудня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого відповідач отримала від позивача 486 000 грн, що еквівалентно 18 000 доларів США. ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути ОСОБА_2 таку ж суму грошових коштів в тій самій валюті у строк, який буде вказаний позикодавцем в усній формі, та сплачувати щомісячно 4,5% не пізніше 10 числа поточного місяця, а саме 21 870 грн, що еквівалентно 810 доларам США.

Сторони погодили, що у разі зміни офіційного курсу долару США за даними НБУ, сума договору, що підлягає поверненню позикодавцю у гривні, підлягає коригуванню пропорційно до зміни цього курсу без додаткового погодження сторін.

У випадку звернення позикодавця до ОСОБА_1 з вимогою про повернення позики у повному обсязі чи її частини, позичальник зобов`язувалася протягом 14 днів з дня пред`явлення такої вимоги повернути ОСОБА_2 всю суму позики та сплатити відсотки за користування нею.

Отримання коштів ОСОБА_1 додатково було підтверджено власноручно написаною нею розпискою.

02 лютого 2023 року ОСОБА_2 направила через свого представника ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів за договором позики від 08 грудня 2016 року у сумі 39 870 доларів США (18 000 доларів США борг та 21 870 доларів США відсотки).

24 січня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого відповідач отримала від позивача 213 750 грн, що еквівалентно 7500 доларів США строком до 24 березня 2020 року. ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути ОСОБА_2 суму позики з урахуванням щомісячних процентів у розмірі 6%. За домовленістю сторін виплата процентів здійснювалася разом з поверненням суми позики.

Сторони погодили, що позика та проценти сплачуються позичальником у гривневому еквіваленті належної до сплати суми доларів США, за офіційним валютним (обмінним) курсом гривні до долару США, встановленим Національним Банком України на день здійснення відповідного платежу.

08 вересня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого відповідач отримала від позивача 186 166 грн, що еквівалентно 7370 доларів США та 158 631 грн, що еквівалентно 5700 Євро. ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути ОСОБА_2 таку ж суму грошових коштіву строк, який буде вказаний позикодавцем в усній формі, та сплачувати щомісячно 6% не пізніше 10 числа поточного місяця, а саме 12 382 грн, що еквівалентно 445 доларам США та 12 540 грн, що еквівалентно 345 Євро.

Сторони погодили, що у разі зміни офіційного курсу долару США за даними НБУ, сума договору, що підлягає поверненню позикодавцю у гривні, підлягає коригуванню пропорційно зміни цього курсу без додаткового погодження сторін.

У випадку звернення позикодавця до ОСОБА_1 з вимогою про повернення позики у повному обсязі чи її частини, позичальник зобов`язувалася протягом 14 днів з дня пред`явлення такої вимоги повернути ОСОБА_2 всю суму позики та сплатити відсотки за користування нею.

02 лютого 2023 року ОСОБА_2 направила через свого представника ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів за договором позики від 08 вересня 2019 року у сумі 19 385 доларів США та 15 015 Євро.

01 квітня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого відповідач отримала від позивача 7000 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути ОСОБА_2 у строк до 01 жовтня 2020 року. Також ОСОБА_1 зобов`язувалася сплачувати ОСОБА_2 відсотки за користування коштами (6% кожного місяця), не пізніше 10 числа поточного місяця. Щомісячна сума відсотків становила 420 доларів США.

Сторони погодили, що сплата відсотків за користування коштами здійснюється позичальником у гривневому еквіваленті належної до сплати суми доларів США, за офіційним валютним (обмінним) курсом гривні до долару США, встановленим Національним Банком України на день здійснення відповідного платежу.

Отримання коштів ОСОБА_1 додатково було підтверджено власноручно написаною нею розпискою.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до норм статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Стаття 1048 ЦК України регламентує, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач довела належними доказами факт укладання з відповідачем вищевказаних договорів позик та неналежне виконання їх ОСОБА_1 на суму, вказану позивачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідач визнала факт укладання з позивачем вказаних договорів позик та отримання зазначених у них сум. Борг за договорами позик від 24.01.2019 року та від 01 квітня 2020 року вона визнала у повному обсязі, пояснивши, що не повернула позивачу за цими договорами ні основний борг, ні відсотки.

Проте вона не погодилася з розрахунком заборгованості за договорами від 08.12.2016 та 08.09.2019 через те, що вона здійснювала погашення заборгованості, але позивач зараховував сплачені нею суми не на погашення основного боргу, а на погашення відсотків. Вона наполягала на тому, що в першу чергу мав погашатися основний борг.

Однак, вказане є помилковим судженням відповідача.

Зміст договорів позик від 08.12.2016 та 08.09.2019 свідчить, що вона зобов`язалася сплачувати відсотки щомісячно.

Норми статті 534 ЦК України передбачають, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Отже, сплата відсотків передує сплаті основної суми боргу.

Ні позивачем, ні відповідачем не було надано суду доказів погашення ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики від 08.12.2016 та 08.09.2019. Проте позивач визнав, що відповідач сплачувала платежі по відсотках за цими договорами по 10 листопада 2020 року.

Оскільки строк повернення позики за цими договорами був визначений моментом пред`явлення вимоги позикодавцем, а відповідач не надала доказів погашення нею заборгованості за цими договорами після 10 листопада 2020 року, то судом першої інстанції правильно був взятий для розрахунку заборгованості період з 10 листопада 2020 року по 10 лютого 2023 року (02 лютого 2023 року було направлено вимогу відповідачу).

За такого судом першої інстанції правильно було визначено розмір заборгованості за договорами позик:

1) від 08.12.2016 у сумі 725 400 грн основного боргу, що еквівалентно на день ухвалення рішення 18 000 доларів США за курсом НБУ, та 881 361 грн відсотків, що еквівалентно 21 870 доларів США;

2) від 24.01.2019 у сумі 302 250 грн основного боргу, що еквівалентно 7500 доларам США, та 381 036,50 грн відсотків, що еквівалентно 9455 доларам США;

3) від 08.09.2019 у сумі 297 011 грн основного боргу, що еквівалентно 7370 доларам США, та 484 204,50 грн відсотків, що еквівалентно 12 015 доларам США, а також 249 375 грн основного боргу, що еквівалентно 5700 євро, та 407 531,25 грн відсотків, що еквівалентно 9315 Євро;

4) від 01.04.2020 у сумі 7000 доларів США основного боргу та 101 556 грн відсотків, що еквівалентно 2520 доларам США.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в частині непогодження з розрахунком суду не підлягає задоволенню.

Що стосується посилань відповідача на те, що представник позивача адвокат Козак І. С. не мав повноважень подавати позов від імені ОСОБА_2 , оскільки наданий ним ордер не містить всіх необхідних атрибутів, то колегія суддів вважає їх хибними.

Відповідно до частини 1 статті 58 та частини 1 статті 60 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, яким у суді може бути адвокат або законний представник.

За змістом ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю, ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».

Згідно з нормами ч.2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» ордер це письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Досліджений ордер на надання правничої допомоги, який був виданий ОСОБА_3 на підтвердження його повноважень представляти в суді ОСОБА_2 , містить посилання на те, що він має право представляти її у судах будь-якої юрисдикції та інстанції, у тому числі у Заводському районному суді м.Миколаєва без обмеження повноважень. Вказаний ордер підписаний адвокатом та містить його печатку.

Отже вказане свідчить, що адвокат Козак І. С. мав право подавати позов від імені ОСОБА_2 .

До того ж під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач надіслала до суду заяву про підтримання заявлених від її імені позовних вимог.

Твердження відповідача про те, що суд першої інстанції незаконно ухвалив рішення 28 травня 2024 року, тому що були наявні підстави для оголошення перерви у судовому засіданні для з`ясування законності ордера адвоката Козака І. С., колегія суддів відхиляє. Сторони по справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, надали суду докази та заяви по суті справи. Встановити наявність у адвоката повноважень на участь у справі суд має змогу самостійно без отримання відповідей від Ради адвокатів України чи ради адвокатів регіону. Судом першої інстанції з урахуванням вимог ст.223, 240 ЦПК України правильно було констатовано про відсутність підстав для відкладення розгляду справи або оголошення перерви в судовому засіданні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Щодо додаткового рішення суду

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас із змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 69 750 грн були подані такі докази: квитанції, витяг з договору про надання правової допомоги, акти надання послуг.

Задовольняючи заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги судом задоволені у повному обсязі, обсяг проведеної у справі роботи адвокатом та витрати позивача підтверджені належними доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він є обґрунтованим.

З урахуванням викладеного відсутні підстави для скасування додаткового рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції зміні або скасуванню не підлягають, оскільки є законними та обґрунтованими.

Щодо судових витрат у суді апеляційної інстанції

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000 грн в суді апеляційної інстанції були подані такі докази: квитанції, витяг з договору про надання правової допомоги, акт надання послуг.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , то понесені позивачем витрати у суді апеляційної інстанції підлягають задоволенню.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлений позивачем для відшкодування відповідачем, відповідає складності справи, виконаним адвокатом роботам та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2024 року та додаткове рішення від 07 червня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, понесені нею у суді апеляційної інстанції, у сумі 18 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді В. В. Коломієць

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 16 вересня 2024 року.