головуючий у суді І інстанції Бусик О.Л.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

27 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Київського апеляційного суду перебуває цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

27 серпня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви вказує, що під час розгляду цивільної цієї справи, відповідачем ОСОБА_2 двічі (05 квітня 2021 року та 14 травня 2024 року) здійснюється проникнення до квартири АДРЕСА_1 шляхом зламу замків та встановлення нових, що підлягає відповідальності за ст.356 КК України на підставі реєстрації за зазначеною адресою також здійсненої під час розгляду цієї справи, а зазначена реєстрація набувається на підставі оскаржуваного у цій справі договорударування.

Вважає такі дії ОСОБА_2 порушують чинне законодавство України, що обґрунтовано ОСОБА_1 у її позовній заяві.

На переконання позивачки, такі події дають підстави ставити під сумнів збереження спірного житлового приміщення за час розгляду справи у суді, що в разі позитивного вирішення спору може суттєво утруднити його виконання або ж зробить його виконання взагалі неможливим.

З урахуванням зазначеного, просить накласти арешт (на розпорядження та відчуження) на квартиру АДРЕСА_2 ; накласти арешт на користування та володіння ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Розглянувши заяву суд дійшов наступних висновків.

Встановлено, що у березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 28 жовтня 2009 року ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та проживала разом з ним за адресою АДРЕСА_3 з грудня 2004 року.

20 липня 2005 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 після ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_7 зі своєю сім`єю проживав окремо у 3 кімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_4 , тобто в квартирі АДРЕСА_3 він ніколи не проживав і на протязі 5 років спілкування до 2009 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 жодних претензій щодо користування та вселення до квартири не заявляв.

Після смерті ОСОБА_4 (29 грудня 2009 року) ОСОБА_8 та ОСОБА_4 . y строки встановлені ст. 1270 ЦK прийняли спадщину шляхом подачі заяв до Шостої Київської державної нотаріальної контори.

Протягом наступних 5 років (2010-2014 рр.) ОСОБА_3 жодних претензій до користування та вселення до квартири не заявляв, хоча спілкування ОСОБА_1 з ним періодично відбувалося.

20 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 3/8 частин квартири за адресою АДРЕСА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В.

Отже, на час укладання договору дарування 3/8 частин квартири, співвласниками квартири є: ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 .

Так як ОСОБА_3 відчужив 3/8 частини квартири АДРЕСА_3 , належної ОСОБА_1 , ОСОБА_11 та ОСОБА_4 на праві сумісної власності без згоди позивача, він порушив вимоги с. 369 ЦК України.

У зв`язку з викладеним позивач просила визнати недійсним договір дарування 3/8 частин квартири за адресою АДРЕСА_3 , який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Також 27 серпня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи заяви про забезпечення позову, апеляційний суд в складі колегії суддів дійшов до висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити, з урахуванням наступного.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно із ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Положеннями ч. 3 указаної статті також передбачено, що суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

Судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для додаткового виклику особи, яка звернулась до суду із клопотанням про забезпечення позову.

Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа № 753/22860/17). Крім цього Велика Палата Верховного Суду вказала на наступне.

За змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України). Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України). Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 12 лютого 2020 року (справа №381/4019/18) вказала на те, що під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 646/5878/20 (за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Фідобанк», ТОВ «ФК «Маніту» про припинення договору іпотеки та визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними), зроблено правовий висновок, що вимоги про припинення та недійсність правочинів полягають у констатації цього факту, і таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню у подальшому та не залежить від наявності у позивача власності на житловий будинок (предмет іпотеки). За вказаних обставин, вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони на відчуження предмета договору іпотеки не ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у цій справі.

Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2021 року у справі № 638/20248/19, (за позовом про визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки недійсними) дійшов висновку, що предметом позову у справі є позовні вимоги немайнового характеру, забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами у справі. У разі задоволення позову рішення суду не підлягатимуть примусовому виконанню, а тому суди помилково вважали, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, провадження № 61-17180св20, від 01 листопада 2021 року у справі № 766/22071/18

У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 263/4484/18 (провадження № 61-40585св18) зазначено, що позивач просив визнати недійсними договори позики без застосування правових наслідків недійсності цих правочинів, тому у випадку задоволення позову таке рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, оскільки не матиме зобов`язального характеру. Таким чином, запропонований заявником вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не є належним засобом задля усунення ризику невиконання рішення суду в цій справі, оскільки в разі задоволення позову оспорювані договори будуть вважатися недійсними без вчинення додаткових дій для цього. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані судами попередніх інстанцій заходи забезпечення позову є неспівмірними з позовними вимогами та не впливають на можливість безперешкодного виконання в майбутньому рішення суду в цій справі.

Так, предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору дарування.

У позовних вимогах позивач просить виключно про визнання недійсним договору дарування, позовних вимог, пов`язаних з наслідками недійсності оспорюваного правочину, позивачем не заявлено.

Враховуючи наведену судову практику, у якій містяться правові висновки про те, що вимоги про припинення та недійсність правочинів полягають у констатації цього факту, і таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню у подальшому, вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нього не ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у цій справі.

А тому твердження позивача, що відсутність застосування заходів забезпечення зробить неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову у майбутньому, слід визнати необґрунтованими.

Таким чином, суд не вбачає підстав для вжиття заходів забезпечення позову та вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 151, 152, 153 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба