Провадження № 2/202/493/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

27 серпня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді - Бєсєди Г.В.

за участю секретаря - Голєва А.А.

представника позивача - Забродіної О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся представник ОСОБА_2 - адвокат Забродіна О.В. з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_2 - адвокат Забродіна О.В. зазначила, що з ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 знаходився у зареєстрованому шлюбі з 24.09.2010 по 15.10.2020. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають малолітню доньку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачка ОСОБА_3 є громадянкою російської федерації, яка через зареєстрований шлюб з позивачем, ОСОБА_2 , громадянином України, мала законні підстави для перебування на території України, що підтверджувалося посвідкою на тимчасове проживання на території України. Відповідач ОСОБА_3 одразу після початку повномасштабного вторгнення рф на території України виїхала за межі України і на теперішній час перебуває за кордоном. Відповідачка після розірвання шлюбу з позивачем фактично не цікавилася життям доньки, не приймала участі у її вихованні та розвитку, не приймала участі у забезпеченні, тобто фактично самоусунулася від виконання нею обов`язків. Наголошувала, що на сьогоднішній момент малолітня ОСОБА_4 фактично повністю перебуває на утриманні та під опікою виключно батька, позивача по справі. Задля забезпечення інтересів дитини просить суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з батьком.

Позивач ОСОБА_2 в судові засідання не з`являвся.

Представник позивача - адвокат Забродіна О.В. в судовому засіданні підтримала позов та просила задовольнити.

Також представник позивача - адвокат Забродіна О.В. надала диск, із записом думки дитини ОСОБА_4 , а саме опитування, проведеного адвокатом Забродіною О.В., в якому дитина висловила своє бажання проживати з батьком.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання не з`являлася, повідомлялася про час і місце розгляду справи, причину неявки не повідомила, відзив на позов не надала, у зв`язку з чим судом проведено заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Представник органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради Воднєва Н.В. надала заяву, в якій зазначила, що в матеріалах, долучених до позовної заяви відсутні відомості про місце перебування матері, можливість телефонного зв`язку з нею, тощо. Зі слів батька, мати перебуває за кордоном, однак підтверджуючих документів батьком не надано. Зазначене унеможливлює підготовку висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_2 . Просили суд при прийнятті рішення по суті врахувати інтереси дитини.

Суд, дослідивши докази по справі, приходить до таких висновків.

24.09.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , було укладено шлюб, актовий запис № 681.

Під час перебування у шлюбу у позивача та відповідача народилася донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, 29.07.2011.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.2020 в справі № 202/5256/20 від 15.10.2020 шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Позивачем надано акт від 03.08.2023, затверджений посадовою особою служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про підтвердження факту проживання особи, а саме ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 разом із донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно листа ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області 05.05.2024 працівниками СКП ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області встановлено, що ОСОБА_3 є громадянкою РФ, про що мала посвідку на постійне місце проживання в Україні від 10.06.2013 серія НОМЕР_2 , яку було визнано недійсною рішенням Індустріального районного відділу у м. Дніпрі ГУ ДМУ України в Дніпропетровській області від 12.08.2021. 05.05.2024 року працівниками СКП ВП № 2 ДРУП ГУНІ в Дніпропетровській області було перевірено ОСОБА_3 , за базами ІПНП, згідно якої відомості щодо останньої відсутні, Державного реєстру актів цивільного стану, згідно якої відомості щодо останньої відсутні, зроблено запит щодо перетину державного кордону в якому зазначено що остання 07.03.2022 здійснила виїзд за межі України через пункт перетину Грушів у напрямку Польщі. У зв`язку з вищевикладеним встановити місцезнаходження ОСОБА_3 , не виявилось можливим, оскільки остання не є громадянином України, та не має права на проживання на території України.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини (пункт 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)).

Подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

З вказаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже тільки потім права батьків (постанова Верховного Суду 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, провадження № 61-9115св22).

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема: обстеження умов проживання; характеристики психоемоційного стану дитини; поведінки батьків стосовно дитини; висновку органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, провадження № 61-9074св20).

Згідно матеріалів справи дитина сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьком ОСОБА_2 .

Мати дитини - ОСОБА_3 , проживає окремо, як на день подання позову і на день розгляду справи судом.

Таким чином, з матеріалів справи випливає, що ще до подання позову позивач і відповідачка досягли згоди щодо проживання дитини з батьком.

За таких обставин, суд вважає, що відсутній між сторонами спір про визначення місця проживання дитини, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою ОСОБА_3 не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітньої доньки, яка проживає разом із батьком і знаходиться на його утриманні, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дитини разом із батьком у позасудовому порядку.

Відповідно до приписів ч.1 статті 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи із правового аналізу даної норми Закону, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, зверненню до суду із позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той із батьків, хто звернувся до суду із таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини, і з даного приводу між ними існує спір.

Фактично спір щодо місця проживання дитини у даній справі був ініційований батьком малолітньої дитини, з яким дитина і так фактично проживає. При цьому, відповідач у справі - мати дитини не вимагала і не вимагає зміни місця проживання доньки ОСОБА_4 , у визначеному Законом порядку із самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом, в межах розгляду даної цивільної справи, про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, не зверталась, жодних належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із нею, відповідач суду не надала.

Враховуючи зазначене позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини, не підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 264, 293, 294, 315, 316, 319 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.В. Бєсєда