КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської окружної прокуратури, Шевченківського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві про захист честі, гідності та ділової репутації,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Шевченківської окружної прокуратури, Шевченківського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві про захист честі, гідності та ділової репутації та просила суд визнати недостовірною й такою, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , поширену на офіційній веб-сторінці Шевченківської окружної прокуратури в розділі Новини за посиланням https://kyiv.gp.gov.ua/ua/news.html?m=publications&_t=rec&id=357301&fp=50 опубліковану наступну неправдиву інформацію щодо позивача, а саме: «У період 2022-2023року учасники організованої групи направляли від імені благодійної організації листи-запити до Харківської обласної військової адміністрації з проханням погодити дозвіл на перетин державного кордону України «волонтерам». Харківська ОВА давала своє погодження. В подальшому дані чоловіків вносились до системи «Шлях». Таким чином представники цієї благодійної організації перетинали державний кордон України» та зобов`язати Шевченківську окружну прокуратуру з моменту набрання рішенням у справі законної сили спростувати вказану інформацію шляхом оприлюднення спростування даної інформації у джерелах де вона була розміщена.

Визнати недостовірною й такою, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , поширену на офіційній веб-сторінці соціальної мережі Facebook Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві (https://www. facebook.com/shevchenkivskepolice), наступну інформацію про ОСОБА_1 , а саме: «Фігуранти - діючі та колишні співробітники Харківської обласної військової адміністрації та працівники благодійного фонду. За 60 тисяч гривень вони допомагали ухилянтам виїжджати за кордон. За вчинене зловмисникам загрожує до дев`яти років позбавлення волі.», «…правоохоронці встановили, що організатор схеми - голова однієї з районних адміністрації Харківської міської ради.», «Зловмисниця, спільно з іншим організатором - депутатом Харківської районної ради та двома працівниками благодійного фонду, вносили неправдиві дані «клієнтів» до бази «Шлях». Надалі військовозобов`язані у ролі водіїв благодійного фонду виїжджали за кордон за волонтерською допомогою та назад не поверталася. З кожного ухилянтам зловмисники отримували 60 тисяч гривень. Загалом таким чином фігуранти допомогли виїхати за кордон 19-ти чоловікам, що надалі дозволило їм уникнути мобілізації» та зобов`язати Шевченківське управління поліції ГУНП у м. Києві з моменту з моменту набрання рішенням у справі законної сили спростувати вказану інформацію шляхом оприлюднення спростування даної інформації у джерелах де вона була розміщена.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в даній справі.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції помилково послався на правовий висновок, що викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №757/4403/16, оскільки в тій справі зазначено, що в порядку цивільного судочинства не можуть розглядатись позови про спростування інформації, що міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, для яких законом встановлено інший порядок оскарження. Натомість в даній справі мова йде про спростування інформації поширеної в мережі Інтернет, що є аналогічними вимогами у справі №280/1402/19, в рамках якої Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 квітня 2019 року дійшла висновку про задоволення вимог фізичної особи про зобов`язання ГУ НП в Запорізькій області розмістити на своєму офіційному сайті повідомлення про ухвалене в рамках справи судове рішення не може бути предметом окремого розгляду, а в разі заявлення такої вимоги для захисту честі, гідності та ділової репутації, то ефективний захист таких прав можливий у цивільному судочинстві з використанням належних способів.

Крім того, представник апелянта вважає помилковим посилання суду першої інстанції на правові позиції, що викладені у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №910/7023/19, від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16, від 26 лютого 2020 року у справі №1240/1981/18 та від 28 квітня 2020 року у справі №607/15692/19, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду у вказаних справах не є подібними до правовідносин, що є предметом розгляду в даній справі.

Вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі фактично вдався до оцінки викладених позивачем обставин справи та оцінки доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначив, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу вдався до оцінки обставин справи по суті спору та поданим доказам та дійшов помилкового висновку, що предметом спору є інформація яка не може бути спростована в порядку цивільного процесуального законодавства та не зазначив в порядку якого процесуального законодавства вказана інформація повинна бути спростована.

Вважає вказане процесуальне рішення суду першої інстанції незаконним і таким, що фактично перешкоджає позивачці доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу з підстав визначених п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України мотивував свій висновок тим, що подана позивачем позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного процесуального законодавства оскільки викладені в ній вимоги стосуються інформації, яка взята позивачкою з контексту повідомлення органу досудового розслідування громадськості про перебіг досудового розслідування, його хід та здобуті результати, і у вказаній інформації не стверджується про винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень позивачкою.

Апеляційний суд не може погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, такі складові як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Так із матеріалів вказаної справи вбачається, що позивачка у справі звернулася до суду із позовом до Шевченківської окружної прокуратури, Шевченківського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві про захист честі, гідності та ділової репутації та просила суд визнати недостовірною й такою, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , поширену на офіційній веб-сторінці Шевченківської окружної прокуратури в розділі «Новини» за посиланням https://kyiv.gp.gov.ua/ua/news.html?m=publications&_t=rec&id=357301&fp=50 та офіційній веб-сторінці соціальної мережі Facebook Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві (https://www. facebook.com/shevchenkivskepolice).

Тобто предметом спору є інформація, яку відповідачі у справі розмістили в мережі інтернет на їх веб сторінках та яка стала доступна до відома необмежної кількості осіб.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Водночас, стаття 68 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації із урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну та таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (стаття 277 ЦК України).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Таким чином колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції проте, що вказана інформація є повідомленням органу досудового розслідування громадськості про перебіг досудового розслідування, його хід та здобуті результати, і у вказаній інформації не стверджується про винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень позивачкою, помилковим та передчасним.

Доходячи вказаного висновку суд апеляційний суд враховує, що предметом вказаного спору не є інформація, яка викладена у процесуальних рішення слідчих, прокурорів чи інших правоохоронних органів, не направлена на спростування здобутих в процесі розслідування доказів у кримінальному провадженні .

Крім того, доходячи висновку про те: «що оспорювана інформація, яку позивачка просить визнати недостовірною, взята з контексту повідомлення органу досудового розслідування громадськості про перебіг досудового розслідування, його хід та здобуті результати, та оскільки в оспорюваній інформації не йдеться та не стверджується винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень позивачкою, відтак суд дійшов висновку про те, що при поширенні оспорюваної інформації про позивачку відповідачем 1 та відповідачем 2 не порушено принцип презумпції невинуватості. Тобто в інформації, яку бажає спростувати позивачка, відповідачами ніяк не зазначено про винність, а, навпаки, інформується громадськість про розслідування певного кримінального провадження, не порушуючи презумпцію невинуватості особи», суд першої інстанції фактично вдався до оцінки доказів та обставин справи по суті спору на процесуальній стадії відкриття провадження, що не передбачено положенням Глави 2 Розділу ІІІ ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції ( п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України ).

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що висновок суду першої інстанції про непідсудність вказаного спору в порядку цивільного процесуального законодавства не відповідає фактичним обставинам справи і є передчасним, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв