ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2024 року м. Чернівці

Справа № 725/1171/24

Провадження № 22-ц/822/721/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянувши справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03 червня 2024 року та додаткове рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 червня 2024 року, головуючий у І-й інстанції Стоцька Л.А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 02 травня 2004 року до 16 лютого 2021 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала разом з матір`ю до її вступу у 2021 році до державного вищого навчального закладу «Кам`янець-Подільський фаховий коледж будівництва, архітектури та дизайну» та після вступу проживає у гуртожитку від даного навчального закладу.

Між сторонами після розірвання шлюбу не було досягнуто згоди про добровільну участь відповідача ОСОБА_2 у матеріальному забезпеченні їхніх спільних дітей. 29 листопада 2022 року постановою Чернівецького апеляційного суду позовні вимоги задоволено та постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь дітей аліменти у розмірі 1/2 частини всіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення ними повноліття. На виконання постанови суду 16 січня 2023 року відкрито виконавче провадження, станом на 24 січня 2024 року заборгованість відсутня.

Вказувала на те, що ОСОБА_3 є студенткою 3 курсу денної форми навчання Кам`янець-Подільського фахового коледжу будівництва, архітектури та дизайну, термін навчання з 01.09.2021 року по 30.06.2025 року, у зв`язку із чим потребує матеріальної допомоги, зокрема їй необхідні кошти на придбання підручників та канцелярського приладдя, транспортні витрати, витрати на зв`язок, харчування, одяг, предмети побуту тощо. Окрім того, вона періодично потребує коштів у зв`язку із наявністю в неї діагнозу «Міопія середнього ступеню, складний міопатичний астигматизм, порушення акомодації обох очей, сухість очей» у зв`язку з чим лікарем їй рекомендоване постійне носіння окулярів та контактна корекція зору. Вартість контактних лінз та розчину для очей орієнтовно становить 1 777 грн, 2 141 грн, 2 338 грн кожні два-три місяці. При цьому, у зв`язку із навчанням на денній формі ОСОБА_3 не може працювати та отримувати дохід, відповідно потребує матеріальної допомоги від батьків на період навчання.

Відповідач добровільно кошти на утримання доньки не надає, хоча має можливість, оскільки офіційно працевлаштований, інших утриманців не має.

Просила стягнути з відповідача на її користь 1/4 частку всіх доходів з дня подання позову і до закінчення навчання.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 , яка продовжує навчання, в розмірі 8% від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з дня подання позову, а саме з 13.02.2024 року і до припинення навчання, але не більше ніж досягнення нею двадцяти трьох років.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що донька сторін навчається на регіональному замовленні, тобто на безоплатній основі, проживає в гуртожитку безкоштовно, як дитина учасника бойових дій, отримує стипендію; відповідач подарував позивачу квартиру, а відтак забезпечив житлом, а також те, що відповідач є працездатною особою, сплачує аліменти на користь неповнолітньої дочки ОСОБА_5 у розмірі частини всіх доходів, стан його здоров`я та часткове визнання позову, отже, має змогу сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, у розмірі 8% від доходу щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до закінчення дитиною навчання, але не пізніше досягнення нею двадцяти трьох років.

Додатковим рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 червня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 000 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 000 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що витрати позивача на професійну правничу (правову) допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, однак такі витрати на вказану суму є неспівмірними з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, частково відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Витрати відповідача на професійну правничу (правову) допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, однак такі витрати є неспівмірними з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, частково відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Позивачка у справах про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору, тому оплату судового збору в розмірі 1 211,20 грн слід стягнути з відповідача на користь держави.

На рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03 червня 2024 року та додаткове рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 червня 2024 року позивач та її представник ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, також просять скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу та відмовити у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Посилаються не те, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав їх незаконності та необґрунтованості.

У резолютивній частині рішення суду не зазначено в якій саме частині позовних вимог судом першої інстанції було відмовлено. При цьому, судом задоволено позовні вимоги у відсотковому відношенні (8% від усіх видів заробітку (доходів) відповідача), що не передбачено нормами СК України або будь-якими іншими нормами чинного законодавства.

Отже, прийшовши до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, суд першої інстанції відповідно до положень ст. 200 СК України повинен був визначити розмір стягуваних аліментів у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів.

У додатковому рішенні суду зазначено про стягнення аліментів у розмірі 8% від усіх видів його заробітку (доходів), що становить 2/25 частин усіх видів заробітку (доходів). Однак, зазначення у додатковому рішенні судом частки стягуваних аліментів не передбачено нормами ЦПК України та по своїй суті є зміною судового рішення. Крім того, даним додатковим рішенням так і не було вирішено питання щодо позовних вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено.

Вважають помилковим висновок суду щодо обставин укладення договору дарування квартири від 27.05.2022 року, оскільки даний договір був укладений внаслідок вирішення між сторонами у добровільному порядку питання щодо поділу спільного майна після розірвання шлюбу, а не з метою укладення договору дарування на користь спільних дітей сторін. Даний договір відповідач ОСОБА_2 двічі намагався оскаржувати у Кіцманському районному суді Чернівецької області з метою уникнення сплати аліментів, однак його позовні вимоги залишалися без розгляду.

Зазначають, що позивачка одноосібно несе всі витрати по утриманню квартири, в якій проживає разом з дітьми, а також сплачує комунальні послуги.

Помилковими є висновки суду щодо врахування при визначенні розміру аліментів обставини незадовільного стану здоров`я відповідача, оскільки ОСОБА_2 є повністю працездатним та не потребує значних коштів на своє лікування. У разі часткової втрати ним працездатності або тривалих перебувань на лікуванні у зв`язку з хворобою, він не зміг би виконувати свої професійні обов`язки та працювати на займаній ним посаді.

Крім того, помилковими є висновки суду щодо необхідності одноособового здійснення відповідачем щомісячно витрат у розмірі 1 1500 гри. за оренду житла, в якому він проживає разом зі своєю дружиною, оскільки вона також є працездатною та може сплачувати оренду зі своїх доходів При цьому, відповідач як учасник бойових дій може проживати у гуртожитку (як його повнолітня донька), однак він забезпечу собі та своїй дружині комфортні умови проживання, сплачуючи щомісячно грошові кошти, які в декілька разів перевищують розмір прожиткового мінімум для працездатних осіб (3023 грн).

Відповідачем та його представником не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження сплати ОСОБА_2 орендних платежів за користування квартирою.

Помилковими є висновки суду першої інстанції щодо безоплатності навчання ОСОБА_3 у зв`язку з наявністю у відповідача статусу учасника бойових дій, оскільки вона вступила на бюджетну форму у внаслідок закінчення загальноосвітньої школи з відзнакою та успішною здачею вступних іспитів, а також вона отримує підвищену стипендію як студент-відмінник.

Судом першої інстанції не було надано будь-якої оцінки наданим позивачкою 03.06.2024 року та приєднаних до матеріалів справи письмовим доказам (фіскальним чекам, квитанціям тощо) щодо понесених витрат ОСОБА_3 на харчування, придбання канцелярського приладдя, ліків, засобів гігієни, одягу, взуття, транспортні витрати тощо. При цьому, відповідно судом не було зроблено будь-яких висновків щодо даних витрат та не зрозумілі мотиви, з яких виходив суд, визначаючи розмір стягуваних з відповідача аліментів.

Під час судового розгляду повнолітня донька сторін ОСОБА_3 надавала пояснення, що вона у зв`язку з навчанням дійсно потребує матеріальної підтримки, однак мати не має фінансової можливості повністю її забезпечувати та розмір отримуваної нею стипендій є недостатнім. При цьому, відповідач відмовляється у добровільному порядку надавати матеріальну допомогу та не бере до уваги її потреби і необхідні витрати.

Вважає, що судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення було порушено норми процесуального права, оскільки відповідно до положень п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно висновок суду щодо стягнення з позивачки ОСОБА_1 4 000 грн правничої допомоги на користь відповідача у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог не відповідає положенням зазначеної статті.

Представник відповідача ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Вказує на те, що при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи Сімейного кодексу не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, що викликані особливими обставинами.

Позивачка або донька ОСОБА_7 не несуть витрат, пов`язаних із навчанням, так як навчання здійснюється за регіональним замовленням, тобто безкоштовно з виплатою стипендії у розмірі 2 198 грн, тобто донька здатна самостійно прокривати певну частину витрат, пов`язаних із своїм навчанням.

В матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують витрати на придбання підручників, необхідних для навчання ОСОБА_3 у коледжі.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства)); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, відзиву на апеляційну скаргу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Оскаржувані рішення суду першої інстанції не відповідають зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 02.05.2004 до 16.02.2021 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.36-42).

Відповідно до постанови Чернівецького апеляційного суду від 29 листопада 2022 року рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області змінено в частині розміру аліментів з на частину всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно (а.с. 43-49).

Постановою від 16 січня 2023 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа, виданого Кіцманським районним судом Чернівецької області про стягнення аліментів з відповідача та відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 24.01.2024 року заборгованість відсутня (а.с.50-52).

Донька сторін, ОСОБА_3 , у 2021 році вступила до державного вищого навчального закладу «Кам`янець-Подільський фаховий коледж будівництва, архітектури та дизайну», є студенткою 3 курсу на денній формі навчання за регіональним замовленням, термін навчання з 01.09.2021 року по 30.06.2025 року, та після вступу проживає у гуртожитку від даного навчального закладу без реєстрації, безкоштовно (державна цільова підтримка осіб, визнаних учасниками бойових дій та їх дітей (а.с.43, 53, 131-132).

Відповідно до довідки від 19 січня 2024 року, виданої Центром сучасної офтальмології, у ОСОБА_3 встановлено діагноз «Міопія середнього ступеню, складний міопатичний астигматизм, порушення акомодації обох очей, сухість очей» у зв`язку із чим лікарем їй рекомендоване постійне носіння окулярів та контактна корекція зору» (а.с.54).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 19 липня 2021 року ОСОБА_2 придбав у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.73-74), яку мав намір подарувати доньці ОСОБА_3 (а.с.75), та яку в подальшому відповідно до договору дарування від 27 травня 2022 року подарував ОСОБА_1 (а.с.76-77).

10 січня 2024 року, з метою страхування життя та здоров`я дочки ОСОБА_7 , відповідачем було укладено договір страхування життя з ПрАТ «ГРАВЕ Україна страхування життя» терміном на 10 років, згідно з яким він зобов`язується щорічно вносити суми в розмірі 10 000 грн, окрім того, в 2019 році застрахував власне життя і здоров`я, де вигодонабувачами в разі настання страхового випадку є його доньки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.81-83).

З 10 червня 2022 року відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі (а.с.84) та орендує квартиру у м. Чернівці, що підтверджується Договором оренди квартири від 12 липня 2022 року, за яку сплачує орендну плату у розмірі 11 500 грн (а.с.85-87).

19 травня 2014 відповідач переніс гіпертонічний криз. У період 02.08.2023-14.08.2023 з діагнозом гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця, (б) у період 08.11.2023-17.11.2023 з діагнозом камінь сечовода, (в) у період 20.12.2023-29.12.2023 з гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця, у зв`язку з чим перебував на стаціонарному лікуванні у ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги». На виконання рекомендації лікуючого лікаря ОСОБА_2 змушений приймати ліки, докази купівлі яких долучені до відзиву на позов та вказані у виписках із медичної карти стаціонарного хворого (а.с.88-103).

ОСОБА_2 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с.104).

ОСОБА_3 отримує стипендію, а саме в період з жовтня 2023 року по березень 2024 року в сумі 13 188,00 грн, що підтверджується довідкою про доходи, виданою 05.04.2024 року Камянець-Подільським фаховим коледжем будівництва, архітектури та дизайну (а.с.133).

Відповідно до довідки про доходи, наданої позивачем, остання отримала дохід за період з жовтня 2023 року по березень 2024 року у розмірі 102 967, 51 грн (а.с.141).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відповідачу належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення у Кіцманському районі Чернівецької області, що не заперечується відповідачем, оскільки вона отримана ним безоплатно як учасником бойових дій, та передана в користування СГВК «Зоря» з річною орендною платою, що дорівнює 400 кг зерна (а.с.142).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 199 CК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Отже, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Зазначене також роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21).

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У частині першій статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Тож стягнення з батьків аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Так, Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 (провадження № 61-12782св18) дійшов висновку про те, що Сімейним Кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Аналіз наведених норм права Сімейного кодексу України у поєднанні з основними правилами доказування (ст.ст. 76-81 ЦПК України) дає підстави зробити висновок про те, що обов`язок батька (матері) надавати матеріальну допомогу своїй дитині, яка продовжує навчання, презюмується.

Батько (мати) можуть бути звільненні від такого обов`язку у разі доведеності факту неможливості надавати допомогу дитині, при цьому, зважаючи на специфіку спірних правовідносин, обов`язок доведення такого факту покладається саме на батька (матір), до яких пред`явлений позов.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом попередньої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є студенткою 3 курсу денної форми навчання за регіональним замовленням у «Кам`янець- Подільському фаховому коледжі будівництва, архітектури та дизайну», термін навчання з 01.09.2021 по 30.06.2025.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого Другим ВДВС у м. Чернівці, станом на 15 березня 2024 року вбачається, що розмір заробітної плати ОСОБА_2 у січні та лютому 2024 року склав по 47 693, 83 грн (а.с.79).

Враховуючи, що повнолітня донька ОСОБА_3 на час звернення до суду і розгляду справи досягнула повноліття, продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, суд дійшов до правильного висновку про те, що відповідач, який є батьком ОСОБА_3 , зобов`язаний надавати їй таку допомогу до завершення навчання, але не більше як до досягнення нею двадцяти трьох років, та може її надавати.

Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що донька сторін навчається на регіональному замовленні, тобто на безоплатній основі, проживає в гуртожитку безкоштовно, як дитина учасника бойових дій, отримує стипендію, відповідач подарував їй квартиру, а відтак забезпечив житлом дітей, а також те, що відповідач є працездатною особою, сплачує аліменти на користь неповнолітньої дочки ОСОБА_5 у розмірі частини всіх доходів, зважаючи на стан його здоров`я, та часткове визнання позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні розміру аліментів, необхідно врахувати матеріальне становище платника аліментів, а також те, що обов`язок щодо утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, не може покладатися повністю на одного з батьків. Обов`язок щодо утримання своїх дітей лежить на обох батьках, а також те, що дитина, яка продовжує навчання, безсумнівно потребує принаймні мінімальних витрат на власне утримання.

Враховуючи, що донька перебуває на утримані матері, ця обставина свідчить про те, що значно більший тягар відповідальності, зобов`язань та матеріальних витрат покладено саме на позивача. Тому встановлений судовим рішенням розмір аліментів на утримання повнолітньої ОСОБА_3 у розмірі 8% від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно не відповідає вимогам статті 200 СК України, яким визначено стягнення аліментів у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, а також не буде необхідним для забезпечення належних умов для її фізичного, розумового, морального і соціального розвитку, тобто не відповідатиме інтересам дитини.

З матеріалів справи вбачається, що повнолітня донька сторін по справі продовжує навчання на денній формі, та у зв`язку з цим, потребує матеріальної допомоги з боку батька, зокрема, на витрати, пов`язані з навчанням, харчуванням, одягом та взуттям тощо. Витрати на продукти харчування та інші додаткові витрати для життя дитини є беззаперечними, оскільки для власного існування та навчання будь-яка людина повинна повноцінно харчуватися, купувати одяг та взуття, засоби гігієни та миючі засоби, а це потребує відповідних коштів. Оскільки донька сторін, навчаючись на денній формі навчання, позбавлена можливості працювати, будь-якого іншого самостійного доходу, окрім стипендії, вона не має.

Доказів скрутного матеріального становища платника аліментів, що унеможливлює утримання ним своєї повнолітньої доньки, яка продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, суду не надано.

Разом з тим, позивачка всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не довела, що відповідач може сплачувати на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, аліменти у розмірі 1/4 частки його доходу.

Виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у зв`язку з навчанням, враховуючи ті обставини, що відповідач є працездатною особою, офіційно працевлаштований, сплачує аліменти на користь неповнолітньої дочки ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини всіх доходів, зважаючи на стан його здоров`я, та часткове визнання позову, а також те, що відповідач має інші необхідні витрати, апеляційний суд вважає за можливе визначити, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути аліменти на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 , що продовжує навчання, у розмірі 1/10 (що в середньому буде становити 4 769, 38 грн щомісяця) усіх видів його заробітку (доходу) на період її навчання, з дня подання позову, але не більше, ніж до досягнення нею 23 років. Колегія суддів вважає, що зазначений розмір аліментів встановить баланс між обов`язком відповідача по сплаті аліментів та права повнолітньої дитини на отримання матеріальної допомоги на період навчання.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 червня 2024 року слід зазначити наступне.

Згідно з частинами 1, 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 134 ЦПК України встановлено правило, за яким разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частини 13 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Верховний Суд у постанові від 05 червня 2024 року в справі № 372/1561/23 вказав на те, що вимога частини 8 статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

За приписами пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що 07 червня 2024 року представник відповідача ОСОБА_6 звернувся до суду першої інстанції із заявою про розподіл судових витрат. На підтвердження судових витрат на правничу допомогу надав договір про надання правової допомоги від 06 квітня 2024 року, додаток №1 до Договору від 05.04.2024 року, відповідно до якого визначено вартість гонорару, акт приймання-передачі наданих послуг від 07.06.2024 року на суму 12 000 грн.

Також 07 червня 2024 року представник позивача ОСОБА_4 звернулася до суду з клопотанням про ухвалення додаткового рішення, що підтверджується відбитком поштовим штемпелем на конверті (а.с. 210). Позивач на підтвердження судових витрат на правову допомогу надав договір про надання правової допомоги №1-14 від 09 червня 2024 року, ордер від 11.03.2024 року, розрахунок послуг за надану правову допомогу та витрат, які клієнт поніс у зв`язку із розглядом справи, акт прийому - передачі наданих послуг від 03.06.2024 року на суму 6 900 грн, квитанція №17 від 03.06.2024 року на суму 6 900 грн.

У постанові від 26 липня 2023 року у справі № 160/16902/20 (провадження № К/9901/24445/21) Верховний Суд вказав на те, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.

За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів.

Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 зауважила, що вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23), на підставі системного тлумачення частини 8 статті 141 та частини 1 статті 246 ЦПК України з урахуванням принципу розумності, дійшов висновку що: у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Зазначена правова позиція застосована Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2024 року у справі № 344/12148/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 752/22967/20.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи позивач та відповідач, а також їх представники до закінчення судових дебатів у справі (ухвалення рішення по суті спору), не подали докази, що підтверджують розмір понесених ними судових витрат на правничу допомогу.

У заяві про ухвалення додаткового рішення відсутні аргументи щодо поважних причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі.

У заяві про ухвалення додаткового рішення відсутні аргументи щодо поважних причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі.

Відтак визначені законом підстави для стягнення витрат на правову допомогу відсутні, що мало б наслідком відмову у їх стягненні.

Верховний Суд неодноразово у своїх висновках зазначав, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22)).

Суд першої інстанції задовольнив частково клопотання позивача та відповідача про стягнення витрат на правову допомогу. Відповідач ОСОБА_2 додаткове рішення не оскаржив, водночас особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження додаткового рішення слід задовольнити частково, додаткове рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 червня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 000 грн витрат на правничу допомогу слід скасувати та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про розподіл судових витрат, в іншій частині щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн слід залишити без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, змінити розподіл судових витрат та стягнути з відповідача в дохід держави судові витрати, які підлягали сплаті при подачі позовної заяви та апеляційної скарги відповідно до задоволеної частини позову та апеляційної скарги в сумі 1 211,20 грн (1 211,20*40% + 1 816,8*40%).

Керуючись статтями 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03 червня 2024 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), аліментів на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 , аліменти у розмірі 1/10 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, на період її навчання у «Кам`янець-Подільському фаховому коледжі будівництва, архітектури та дизайну», починаючи з 13 лютого 2024 року до закінчення навчання - 30 червня 2025 року, але не довше, ніж до досягнення нею віку 23 років.

Додаткове рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 червня 2024 року в частині задоволення заяви ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції скасувати.

У задоволені заяви ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції відмовити.

Додаткове рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 червня 2024 року частині клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , про стягнення витрат на правничу допомогу залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І. Н. Лисак