Номер провадження: 22-ц/813/3609/24
Справа № 501/426/22
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу голови з реорганізації Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Науково дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом», відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом», третя особа: незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ» про визнання незаконним наказу №20 від 09.12.2021 про звільнення, його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Пушкарського Д.В. 06 листопада 2023 року у м. Чорноморськ Одеської області, -

встановила:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням змін та уточнень, просила:

- наказ відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» за № 20 від 09.12.2021 року в частині звільнення ОСОБА_1 з підприємства за п. 4 ст.40 КЗпП України визнати незаконним та скасувати;

- поновити ОСОБА_1 на роботі у відокремленому структурному підрозділі «Українське вантажне бюро» Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» на посаді сторожа з умовами праці, які діяли на день звільнення;

- стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 10.12.2021 року по час постановлення рішення суду;

- стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі, визначеному платіжними квитанціями;

- рішення суду у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

ОСОБА_1 вважала вказаний наказ незаконними оскільки, починаючи з 08.11.2021 року, позивачка була відсторонена від роботи на підставі розпорядження від 02.11.2021 року, про що відповідачу було відомо, оскільки відповідач 08.11.2021 року ознайомив її зі вказаним розпорядженням. Таким чином, дана причина є поважною, так як відсторонення працівника від роботи без збереження заробітної плати не може бути підставою для звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Окрім того, позивачка є членом Незалежної профспілки працівників МТП «Чорноморськ», а враховуючи ту обставину, що відповідач не звертався до профспілки із відповідним поданням, то у нього не було правових підстав для звільнення ОСОБА_1 , що підтверджує факт порушення порядку вивільнення та незаконності звільнення.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06.11.2023 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» за №20 від 09.12.2021 року в частині звільнення ОСОБА_1 з підприємства за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі у відокремленому структурному підрозділі «Українське вантажне бюро» Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» на посаді сторожа, з умовами праці, які діяли на день звільнення.

Стягнуто з Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 10.12.2021 року по 06.11.2023 року в сумі 138000,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі голова з реорганізації ДП «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що фактичного відсторонення працівників від роботи не було; жодного наказу по Відокремленому структурному підрозділі про відсторонення працівників від роботи, в тому числі і стосовно позивача, відповідач не видавав. ОСОБА_1 , у свою чергу, без жодних поважних причин, починаючи з 10.11.2021 року, не з`являлась на роботу.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази членства ОСОБА_1 у профспілки ДП «УкрНДІМФ».

Сторони про розгляд справи на 03.09 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Сповіщення ОСОБА_1 було здійснено за допомогою месенджера Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 року № 28.

ДП «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» було сповіщено належним чином шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга голови з реорганізації ДП «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала з 2014 року у відокремленому структурному підрозділі «Українське вантажне бюро» державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» сторожем.

02.11.2021 року начальником підрозділу було видано розпорядження №1, відповідно до якого з 08.11.2021 року, на період дії карантину, працівники, які не мають щеплення від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, відсторонюються від роботи.

08.11.2021 року ОСОБА_1 в усній формі було обґрунтовано свою відмову від щеплення та щодо незаконності дій з боку керівника структурного підрозділу.

Крім того, у той же день ОСОБА_1 та іншими особами було складено Акт про незаконні дії стосовно відсторонення від роботи, у якому зазначено, що 08.11.2021 року начальник підрозділу ДП «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» ОСОБА_2 не допускає позивача до робочого місця для виконання своїх посадових обов`язків, вимагаючи медичну конфіденційну інформацію щодо персональних даних позивача.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що починаючи з 08.11.2021 року, ОСОБА_1 була недопущена до роботи на підставі розпорядження начальника підрозділу ДП «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» від 02.11.2021 року.

У наступному, 30.11.2021 року, позивачкою було письмово обґрунтовано свою відмову від щеплення і направлено її поштою на ім`я керівника ВСП, яку останній отримав 07.12.2021 року.

09.12.2021 року відповідачем було прийнято наказ №20 «Про звільнення ОСОБА_1 » за п. 4 ст. 40 за прогули без поважних причин.

Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у тому числі і прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно роз`яснень викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів» за №9 від 06.11.1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, виходячи з вищезазначених норм матеріального права, відсторонення працівника від роботи, причини сімейно-побутового характеру чи стану здоров`я працівника не виходу на роботу чи покидання робочого місця, якщо данні причини могли нанести працівнику чи іншим особам шкоду, значно більшу тої шкоди, яку нанесено роботодавцю у зв`язку з невиходом на роботу чи покиданням робочого місця, є поважними.

Згідно ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Згідно ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як правильно вказано в оскаржуваному судовому рішенні, з наказу №20 від 09.12.2021 року вбачається, що керівництвом ВСП «УВБ» при виборі дисциплінарного стягнення вищезазначені обставини відсутності на робочому місці не враховано, пояснення у позивача відповідач не відібрав, та з наказом про звільнення під особистий розпис її не ознайомлював, що кваліфікується як порушення порядку накладення дисциплінарного стягнення.

Згідно ч.ч. 1, 7 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за №9 від 06.11.1992 року, відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Таким чином, відповідно до ст. 43 КЗпП України, право на видання відповідного наказу про розірвання трудового договору, у роботодавця виникає лише після отримання попередньої згоди профспілки на звільнення працівника або вразі її відсутності.

Колегія суддів вважає доведеним той факт, що ОСОБА_1 є членом Незалежної профспілки працівників МТП «Чорноморськ», що підтверджено випискою з протоколу №2 засідання Президії профспілки від 09.02.2022 року, з якого вбачається, що відповідач не звертався до профспілки із відповідним поданням, у зв`язку із чим у останнього не було правових підстав для звільнення, що додатково підтверджує факт порушення порядку вивільнення та незаконності звільнення, оскільки саме на роботодавця а не на працівника чи профспілку покладено обов`язок виконання порядку вивільнення, передбаченого ст. 43 КЗпП України.

Рішенням №2 засідання Президії НПП МТП «Чорноморськ» від 09.02.2022 року відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України, яке мотивоване зокрема тим, що відповідачем проведено звільнення позивача без дотримання вимог ст. ст. 40,43,149 КзпП України.

Вказані обставини у повному обсязі спростовують доводи апеляційної скарги голови з реорганізації ДП «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» про те, що у матеріалах справи відсутні докази членства ОСОБА_1 у профспілки ДП «УкрНДІМФ».

Скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади, у силу вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи.

На підставі викладених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягали задоволенню шляхом визнання незаконним та скасування наказу відокремленого структурного підрозділу «Українське вантажне бюро» Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» за №20 від 09.12.2021 року в частині звільнення ОСОБА_1 з підприємства за п. 4 ст. 40 КЗпП України, та поновлення позивача на роботі у відокремленому структурному підрозділі «Українське вантажне бюро» Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» на посаді сторожа, з умовами праці, які діяли на день звільнення.

Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, у відповідності до зазначеної норми матеріального права, порушені права працівника незаконними діями роботодавця (звільнення, переведення, відсторонення тощо) підлягають захисту шляхом їх поновлення та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за №100 від 08.1995 року зі змінами, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про заробітну плату позивача від 12.11.2021 року за №8, середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу складає:

Вересень 2021 року з/п. 6000 грн., в жовтні 2021 року з/п 6000 грн.

Середньомісячна заробітна плата складає: 6000 (6000+6000) : 2,

У вересні 2021 року було 20р/з, в жовтні 2021 року було 20 р/з, загальна кількість р/з складає: 40 р/з (20+20),

Середня кількість робочих змін складає: 20 р/з.(40:2).

Середньоденний заробіток працівника складає: 6000:20 = 300грн.

Загальна кількість робочих змін за час вимушеного прогулу з 09.12.2021 року по 06.11.2023 року складає 460 р/з. ((20 х 22) + 20 ).

Середній заробіток за час вимушеного прогулу: з 10.12.2021 року по 06.11.2023 року становить: 300 х 460=138000,00 грн.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 138000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги голови з реорганізації ДП «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» про те, що фактичного відсторонення працівників від роботи не було; жодного наказу по Відокремленому структурному підрозділі про відсторонення працівників від роботи, в тому числі і стосовно позивача, відповідач не видавав, колегією суддів до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Так, відповідачем не оспорюється той факт, що 02.11.2021 року начальником підрозділу було видано розпорядження №1, відповідно до якого з 08.11.2021 року, на період дії карантину, працівники, які не мають щеплення від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, відсторонюються від роботи.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта про те, що у вказаному розпорядженні зазначено, що відсторонення працівників здійснюється шляхом видання відповідного наказу, однак, незважаючи на вказане, ДП «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом», починаючи з 08.11.2021 року, фактично перестало допускати до робочих місць працівників, які не мали сертифікату щеплення від COVID-19, що підтверджено Актом про незаконні дії стосовно відсторонення від роботи, підписаному у тому числі ОСОБА_1 , від підписання якого відповідач відмовився.

Таким чином, апелянтом були здійснені протиправні дії щодо фактичного, без видання відповідного наказу, недопуску до роботи ОСОБА_1 у зв`язку із відмовою останньої надати медичну документацію щодо щеплення. Оскільки позивач не була допущена до роботи відповідачем, то, відповідно, у останньої не було фізичної можливості бути присутньою на роботі. Однак, незважаючи на вказані обставини, які достеменно були відомі ДП «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом», ОСОБА_1 було звільнено за прогули, що є порушенням прав працівника, оскільки не може бути визнано неповажною відсутність на робочому місці за умови, що сам роботодавець не допускає працівника до його робочого місця.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06.11.2023 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу голови з реорганізації Державного підприємства «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України з дослідним виробництвом» залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 13 вересня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе