Номер провадження: 22-ц/813/4894/24
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітнього сина ОСОБА_4 , який продовжує навчання.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2022 у справі № 522/4590/22 з відповідача стягнуто аліменти на утримання синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частки доходів до 20.05.2023 року, в подальшому 1/4 до повноліття ОСОБА_6 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наказом Одеського державного університету внутрішніх справи від 22.08.2022 року № 223 ос ОСОБА_4 з 01.09.2022 року був зарахований на денну форму навчання університету. Орієнтований термін навчання липень 2026 року. Тобто, повнолітній син сторін навчається в університеті та потребує матеріальної допомоги, а відповідач після досягнення сином повноліття припинив сплату аліментів. У зв`язку з чим позивач просить стягнути аліменти у розмірі 1/12 частки доходів відповідача, що відповідатиме часті 1/3 на двох дітей, як було стягнуто первинним рішенням суду.

До суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , згідно якого відповідач просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено що, ОСОБА_4 не потребує грошового забезпечення, оскільки як курсант закладу вищої освіти отримує грошове забезпечення. Оплата за навчання сина не здійснюється, витрати на підручники та форму він не несе, проживає в м. Одесі, тому витрати на проїзд є мінімальними. Відповідач не має можливості надати матеріальну допомогу повнолітньому сину, адже він знаходиться на пенсії, має хронічні захворювання та двох дітей на утриманні, син сторін на утримання якого стягуються аліменти та дочка він іншого шлюбу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дружина відповідача ОСОБА_8 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. В свою чергу позивачка має змогу самостійно утримувати сина, вона працює, має у власності вісім об`єктів нерухомого майна.

20.12.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача - ОСОБА_9 , згідно якої вказує, що ОСОБА_4 як курсант отримає грошове забезпечення у розмірі 620 грн, а додаткова грошова винагорода у розмірі 2350 грн виплачується лише на період дії воєнного стану, тобто не є постійною. ОСОБА_4 не знаходиться на повному державному утриманні, тому має витрати на проїзд, їжу, купівлю обладнання на навчання, мобільний зв`язок та інші. Дохід позивачки за два місяці без податків склав 57 486 грн і цієї суми недостатньо, адже позивачкою здійснені значні витрати на купівлю форми, одягу навчання в автошколі, купівлю ліків, здійснення комунальних витрат за місцем проживання сім`ї. Крім того, з лютого 2021 року стан здоров`я позивачки погіршився, вона постійно потребує курсу підтримуючої терапії. Відповідач звільнився зі служби за власним бажанням, а не у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. 29.12.2022 відповідач перетнув державний кордон, де і проживає. Актуальних медичних документів відповідач не надав, а медична документація щодо його доньки не свідчить про погіршення її стану. Дружина відповідача є працездатною людиною та отримує щомісячну державну допомогу у розмірі 860 грн. За відповідачем зареєстровано чотири об`єкти нерухомого майна та автомобіль. Крім того, він отримує дохід від здачі земельних ділянок в оренду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення аліментів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/12 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно починаючи з 06 жовтня 2023 року і до 20 травня 2028 року або до припинення навчання.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що повнолітній син позивача та відповідача ОСОБА_4 навчається в Одеському державному університеті внутрішніх справ, є рядовим поліції, курсантом 1 курсу, за період навчання вересень-жовтень 2023 року отримав грошову виплату у сумі 7201,05 грн. Отже, ОСОБА_4 не потребує грошового забезпечення, оскільки як курсант закладу вищої освіти отримує грошове забезпечення.

Відповідач не має можливості надати матеріальну допомогу повнолітньому сину, адже він знаходиться на пенсії, має двох дітей на утриманні, син сторін на утримання якого стягуються аліменти та дочка він іншого шлюбу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, дружина відповідача ОСОБА_8 не працює, перебуває у соціальній неоплачуваній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного вік. Тому ОСОБА_1 зобов`язаний як чоловік та батько дитини до 6 років забезпечити членам своєї нинішньої родини достатнє матеріальне забезпечення. Також відповідач зазначив, що має хронічні захворювання, які періодично загострюються, та які потребують постійного лікування та значних витрат на систематичне придбання ліків.

В свою чергу мати повнолітнього ОСОБА_4 позивачка ОСОБА_3 , яка працює начальником відділу організації наукової роботи ОДУВС має змогу самостійно утримувати сина, так як вона отримує заробітну плату у достатньому розмірі та має у власності вісім об`єктів нерухомого майна.

28 травня 2024 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_3 адвоката Головіна М.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник позивача просить суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування поданого відзиву представник позивача зазначає, що ОСОБА_4 як курсант отримає грошове забезпечення - посадовий оклад у розмірі 620 грн, а додаткова грошова винагорода у розмірі 2350 грн виплачується лише на період дії воєнного стану, тобто є одноразовим видом грошового забезпечення та не може вважатися постійним доходом. ОСОБА_4 не знаходиться на повному державному утриманні, тому має витрати на проїзд, їжу, купівлю обладнання на навчання, мобільний зв`язок та інші.

Дохід позивачки за два місяці без податків склав 57 486 грн і цієї суми недостатньо, адже на утриманні позивачки перебуває другий малолітній син ОСОБА_6 , при підготовці повнолітнього сина до навчання ОСОБА_3 здійснені значні витрати на купівлю форми, одягу, на отримання додаткових професійних навиків, купівлю ліків, здійснення комунальних витрат за місцем проживання сім`ї. Крім того, з лютого 2021 року стан здоров`я позивачки погіршився, вона постійно потребує курсу підтримуючої терапії.

Також, зазначає, що відповідач звільнився зі служби за власним бажанням, а не у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. 29.12.2022 року останній перетнув державний кордон, де і проживає. За час перебування за кордоном будь-яких доказів погіршення стану його здоров`я або його доньки не надав. Крім того, відповідач має у власності чотири об`єкти нерухомості та автомобіль, а також отримує дохід від здачі земельних ділянок в оренду.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є аліментні зобов`язання, ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи вимоги позивача у повному обсязі та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/12 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має змогу надавати допомогу і старшому сину, сплачуючи 1/12 від всіх доходів, що буде становити 1/3 на двох дітей, при цьому, останній не надав доказів, які б свідчили про зміну обставин його життя після дослідження судом питання зменшення розміру аліментів та відмови у задоволенні такого позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 7).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2022 по справі № 522/20758/21 було розірвано шлюб між сторонами (а.с. 8-10).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2022 по справі № 522/4590/22 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку, з дня пред`явлення позову 11.04.20222року та до повноліття сина ОСОБА_5 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_7 , а потім в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку, починаючи з 21.05.2023 року до повноліття сина ОСОБА_6 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11-16).

Вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15.11.2022 року (а.с. 17-20).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2023 року по справі № 522/17450/22 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів. Суд дослідив майновий стан позивача та врахував наявність доньки від іншого шлюбу та дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів (а.с. 21-28).

ОСОБА_4 з 01 вересня 2022 року зарахований на денну форму навчання до Одеського державного університету внутрішніх справи, орієнтований термін закінчення навчання липень 2026 року, на повному державному забезпеченні не перебуває, про що свідчить довідка ОДУВС № 3/2/352 від 11.08.2023 року (а.с. 29).

Згідно листа ОДУВС № 1/С-63/зі від 28.11.2023 ОСОБА_4 є курсантом ОДУВС та в період з 01.09.2023 по день надання відповіді отримує грошове забезпечення відповідно до Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 2 60. Загальний розмір грошового забезпечення, отриманого ОСОБА_4 за вересень-жовтень 2023 року становить 7 201,05 грн. Отриманий дохід включає винагороду за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168.

При тому, згідно довідки ОДУВС № 501, за один місяць оклад курсанта складає 620 грн, а додаткова винагорода ПКМУ № 168 5961,05 грн (а.с. 113).

ОСОБА_3 , яка працює начальником відділу організації наукової роботи ОДУВС за вересень-жовтень 2023 року отримала дохід у розмірі 71 389,57 грн. З цього доходу утримано 13 920,97 грн податків та зборів (а.с. 69-70).

Згідно відповіді на запит № 183551854 від 04.12.2023 року до Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником державного кордону, ОСОБА_1 виїхав за межі території України 29.12.2022 року (а.с. 97).

Згідно листа Приморського відділу ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) № 4246 від 12.01.2024 ОСОБА_1 отримує пенсію у розмірі 9 747,96 грн та дохід від здачі в оренду земельних ділянок ТОВ «Батьківщина», а саме 3 квартал 2022 року: 28 318,02 грн, 3 квартал 2023 року: 11 800,87 грн (а.с. 170).

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам на утримання сина ОСОБА_6 станом на 31.12.2023 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 7 310,97 грн, а сума аліментів за один місяць з червня по грудень 2023 року складає 2 436,99 грн (а.с.171).

З довідки про доходи № 742417 вбачається, що ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугу років у сумі 9747,96 грн, що з 01.01.2023 року по 31.10.2023 року складає 80 072,53 грн (а.с. 197).

ОСОБА_1 28.04.2022 уклав шлюб з ОСОБА_8 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 (а.с. 198).

У ОСОБА_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_8 народилася донька ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 (а.с. 199).

Дружина відповідача ОСОБА_8 з 30.07.2022 перебуває у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, згідно наказу № 1310 о/с від 30.07.2022 Головного управління Національної поліції в Одеській області (а.с. 200).

Згідно довідки від 13.12.2022, донька відповідача ОСОБА_7 має діагноз: атопічний дерматит неясної етимології на тлі дісбіозу кішківника. Потребує подальшого обстеження та лікування (а.с. 201).

Надані проведенні лабораторні дослідження доньки відповідача ОСОБА_11 судом першої інстанції не прийняті до уваги, адже не є діагнозом.

У власності ОСОБА_1 наявний автомобіль Hyundai Sonata та причіп (а.с.110), житловий будинок в смт Ширяєве Одеської області, дві земельні ділянки в Ширяївській сільській раді, віддані в оренду, приміщення квартири спільного заселення по АДРЕСА_2 (578/3000 частки) (а.с.115-117).

В свою чергу, ОСОБА_3 має у власності квартиру по АДРЕСА_3 , житловий будинок у АДРЕСА_4 , дві земельні ділянки у АДРЕСА_5 , приміщення квартири спільного заселення по АДРЕСА_2 (578/3000 частки), нежитлове приміщення по АДРЕСА_6 (а.с.183-188).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про освіту»).

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст. 199, 200, 201 СК України).

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (ст. 198 СК України).

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Тож стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Так, Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 дійшов висновку про те, що Сімейним Кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 Верховний Суд зазначив, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Так, Верховний Суд у постанові від 13.04.2021 року у справі № 308/4214/18 зазначив, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач має змогу самостійно утримувати сина колегією суддів не враховуються, так як обов`язок щодо утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання не може покладатися повністю на одного з батьків. Обов`язок щодо утримання своїх дітей лежить на обох батьках.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що ОСОБА_4 з 01 вересня 2022 року зарахований на денну форму навчання до Одеського державного університету внутрішніх справи, орієнтований термін закінчення навчання липень 2026 року, отримує стипендію у розмірі 620 грн.

Колегією суддів установлено, що спільна дитина сторін ОСОБА_4 на день звернення позивача до суду із даним позовом (06.10.2023 року) досягла повноліття, проте не досягла 23-річного віку, продовжує навчання, не працює, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги батьків, оскільки розмір стипендії, яку вона отримує, явно не достатній для проживання та навчання ОСОБА_4 .

Отже, установивши, що ОСОБА_4 продовжує навчатися, у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, як батько повнолітнього сина, повинен матеріально його утримувати, і має змогу надавати утримання, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідач за приписами ст. 199 СК України, зобов`язаний надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, яким продовжує навчання.

Доводи відповідача про те, що розмір грошового забезпечення, що отримує ОСОБА_4 достатній для проживання сина та посилання на те, що воєнний стан в Україні триває з 24.02.2022 року до теперішнього часу, а тому додаткова грошова винагорода має постійний характер сприймаються судом критично з огляду на наступне.

З довідки ОДУВС № 3/2/352 від 11.08.2023 року вбачається що ОСОБА_4 на повному державному забезпеченні не перебуває.

Частиною 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 встановлено, що грошове забезпечення курсантів вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання складається з посадового окладу.

Відповідно до п. 15 розділу 1 розділу наказу МВС України від 06 квітня 2016 року № 260 грошове забезпечення курсантів ЗВО, яких вперше прийнято на службу в поліцію, складається з посадового окладу.

Пунктом 2 розділу 2 наказу МВС України від 06 квітня 2016 року № 260 встановлено посадові оклади поліцейським згідно зі штатом у таких розмірах: для курсантів ЗВО - згідно з додатком 2 до постанови № 988, що становить 620 грн.

Згідно листа ОДУВС №1/С-63/зі від 28.11.2023 ОСОБА_4 є курсантом ОДУВС та в період з 01.09.2023 по день надання відповіді отримує грошове забезпечення відповідно до Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 2 60. Загальний розмір грошового забезпечення, отриманого ОСОБА_4 за вересень-жовтень 2023 року становить 7 201,05 грн. Отриманий дохід включає винагороду за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168.

Згідно довідки № 501 Одеського державного університету внутрішніх справи, за один місяць оклад курсанта складає 620 грн, а додаткова винагорода ПКМУ № 168 5961,05 грн.

З пункту 2 наказу МВС України від 28 листопада 2022 року № 775 вбачається, що поліцейським із числа курсантів ЗВО МВС виплачується винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) (далі - винагорода за навчання) в розмірі 2350 гривень пропорційно часу перебування на службі (навчанні) в розрахунку на місяць.

Відповідно до п. 15 наказу МВС України від 28 листопада 2022 року № 775 додаткова винагорода, одноразова винагорода та винагорода за навчання є одноразовими додатковими видами грошового забезпечення.

Отже, відповідно до нормативно-правових актів зазначених вище додаткова винагорода не має постійний характер та є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення.

Хоч ОСОБА_4 і навчається на денній формі навчання та отримує стипендію, однак у невеликому розмірі. Сама по собі форма навчання повнолітнього сина сторін не дає йому можливість працевлаштуватися та забезпечувати себе самостійно, а отже потребує матеріальної допомоги батьків для таких потреб, як харчування, придбання одягу, необхідних для навчання підручників тощо.

Враховуючи викладене, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у ОСОБА_4 постійного доходу, який дозволяє йому повністю утримувати себе.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на неможливість взагалі надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 3549 від 21.10.2022 року та № 321 від 31.01.2023 року відносно ОСОБА_1 вбачається, що відповідач має діагноз: гіпертонічна хвороба, 11 ст., ст. 3, ризик 4, прогресуючий перебіг, гіпертонічний криз (16.01, 18.01, 25.01.2023 р.), гіпертензивне серце, судинна енцефалопатія. Стенокардія напруги 111 ФК. Дифузний кардіосклероз. СН 11А ст. № УНА 11 ФК. Поширений остеохондроз, вертеброгенна торокалгія.

З вищезазначених документів, неможливо встановити актуальний діагноз та повну картину захворювання відповідача. Також зазначені документи не містять висновок медико-соціальної експертної комісії про надання ОСОБА_1 групи інвалідності, відповідно до якої останній не має змоги працювати.

Згідно довідки від 13.12.2022 року, донька відповідача ОСОБА_7 має діагноз: атопічний дерматит неясної етимології на тлі дісбіозу кішківника та потребує подальшого обстеження та лікування.

Крім того, відповідачем додано ряд результатів аналізів, УЗД та інших клінічних досліджень своєї дочки ОСОБА_7 без консультативного висновку спеціаліста, що унеможливлює суд встановити актуальних діагноз дитини та погіршення перебігу хвороби.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачем не додано жодних належних доказів (чеків на придбання ліків тощо), на підтвердження грошових витрат ОСОБА_1 у зв`язку з лікуванням, які б мали систематичний характер або були б значними.

Колегія суддів зауважує, що наявність інших утриманців не звільняє батька від надання матеріальної допомоги його старшій дитині.

Також, апеляційний суд акцентує увагу на те, що відповідач знаходиться у працездатному віці (46 років), звільнився зі служби за власним бажанням, а не у зв`язку з погіршенням стану здоров`я і як наслідком отриманням інвалідності та отримує пенсію за вислугу років, а тому на думку суду останній має можливість працевлаштуватися та надавати кошти на утримання сина, який продовжує навчання.

Відповідач має у власності чотири об`єкта нерухомого майна, а саме: житловий будинок в смт Ширяєве Одеської області, дві земельні ділянки в Ширяївській сільській раді, віддані в оренду, приміщення квартири спільного заселення по АДРЕСА_2 (578/3000 частки) та автомобіль Hyundai Sonata і причіп, а також, отримує дохід від здачі земельних ділянок в оренду.

Крім того, відповідачем як не надано суду повної та достовірної інформації про його доходи, а саме: банківські документи про наявність/відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків, так і документально не доведено походження коштів необхідних для підтримання своєї життєдіяльності та життєдіяльності своєї сім`ї за межами України.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що відповідач посилаючись на вказані обставини, зокрема щодо неможливості сплати аліментів мав довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України, однак таких обставин суду відповідачем не доведено.

Таким чином, враховуючи принцип рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей і засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, а також матеріальне становище сторін, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу і старшому сину, сплачуючи 1/12 від всіх доходів, що буде становити 1/3 на двох дітей, що повністю узгоджується з положеннями чинного законодавства і обставинами справи.

На переконання колегії суддів такий розмір аліментів є справедливим, виваженим і розумним, він відповідатиме інтересам та потребам повнолітнього сина сторін, який здобуває вищу освіту, що унеможливлює його працевлаштування для отримання доходів та підтверджує необхідність матеріальної допомоги від батьків.

Таким чином доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 п. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова