09 вересня 2024 року
справа № 466/3398/21
провадження № 61-2058сво23
Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тишківська Роксоляна Іванівна, про визнання недійсним договору іпотеки та скасування заборон відчуження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року.
На підставі статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку на вказану постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
У цій справі Верховний Суд відмовив у задоволенні позову, посилаючись на те, що Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав припинення іпотеки, як витребування майна від добросовісного набувача або відсутність згоди власника на передачу нерухомого майна в іпотеку.
Проте, у цій справі позивач не заявляв позовних вимог про припинення іпотеки, його основною вимогою була вимога про визнання недійсним договору іпотеки, стороною якого він не був.
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 08 квітня 2013 року, ухваленого у справі № 2-743/11, яким підтверджено незаконність вибуття квартири з його володіння та витребувано цю квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , яка передала спірне житло в іпотеку банку за оспорюваним договором іпотеки.
За багаторічною усталеною практикою правочин щодо майна, укладений невласником, підлягав визнанню судом недійсним за позовом власника на підставі загальних норм цивільного законодавства (статті 203, 215 ЦК України).
Ці підстави для визнання правочину недійсним є настільки очевидні, що законодавець не створював окремих спеціальних норм для такого випадку.
Якщо договір вчинив власник майна, закон передбачає різноманітні підстави, коли такий договір може бути визнаний судом недійсним, як наприклад стаття 232 ЦК України «Правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною».
Ще у 2014 році Верховний Суд України висловив правову позицію, за якою власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (постанова від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).
Отже, витребуванню майна на користь законного власника не може перешкоджати наявність «ланцюжка» проміжних угод відчуження, а також будь-яких інших угод щодо спірного майна, в тому числі договорів іпотеки.
В результаті судового вирішення справи не на користь іпотекодавця відбувається відновлення суб`єктивного речового права на майно в певної особи, у зв`язку із чим іпотекодавець не може вважатися його власником.
Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
Проте, у цій справі майно в іпотеку передав не дійсний його власник, а володілець майна, так званий «солом`яний» власник, від якого це майно в подальшому було витребувано за судовим рішенням.
Велика Палата Верховного Суду вже висловлювалася з приводу того, що вимогу про визнання правочину недійсним може заявити особа, яка не є стороною відповідного правочину [див. постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц (пункт 58); від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (пункт 42); від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18 (пункт 49)].
При цьому, задовольняючи фраудаторний позов суди не перевіряють добросовісність набувача майна.
Також Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену практику стосовно оспорення договору іпотеки власником (співвласником) майна, який не є стороною цього правочину, що порушує право власника на розпорядження майном.
У постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 27 березня 2019 року у справі № 220/421/17 (провадження № 14-603цс18) Велика Палата Верховного Суду визначила, що якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України. Інший зі співвласників має право оскаржити договір з підстав його недійсності.
Визначальною ознакою наведених справ є те, що майно в іпотеку передавалося неналежною особою (складом осіб), тобто або невласником майна, або не усіма співвласниками. Для власника майна у наведених справах іпотеки не існує, оскільки він не надав згоди на обтяження власності іпотекою.
Відмовляючи в позові, об`єднана палата керувалася конструкцією «добросовісного іпотекодержателя», яка не передбачена нормами цивільного законодавства. Підставою для ухвалення такого рішення стало те, що суди не встановили обставин, що свідчать про недобросовісність іпотекодержателя.
Проте, позивач не повинен доводити недобросовісність сторін договору іпотеки, тим паче за умови, що сторона цього договору- публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» ліквідоване 05 червня 2015 року, а питання щодо добросовісності іпотекодавця ОСОБА_2 взагалі залишилось поза увагою суду.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову про недійсність договору іпотеки рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 08 квітня 2013 року щодо спірної квартири втрачає своє практичне значення.
Хоча фактичні обставини у цій справі дещо відрізняються від обставин справи № 496/1059/18, яка розглядалася Великою Палатою Верховного Суду, враховуючи, що крім вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, позивач заявив також вимоги про вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження, скасування заборони та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження (заборони) відчуження квартири, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду мала керуватися також загальним висновком щодо застосування норм права, зробленим Великою Палатою у постанові від 10 квітня 2024 року про те, що для ефективного захисту прав володіючого власника нерухомого майна, щодо якого до Реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України) з яким власник може звернутись, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи.
Враховуючи наведене, вважаю, що у цій справі не дотримано справедливого балансу сторін, з однієї сторони якого право позивача на житло, з іншого забезпечення інтересів фінансової компанії, яка у разі визнання недійсним договору іпотеки не позбавлена права стягнути кредитні кошти із позичальника.
На мою думку, касаційну скаргу слід було відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.
Суддя А. І. Грушицький