Справа № 643/3386/24
Провадження № 2/643/2269/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2024

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Осадчого О.В.,

за участю секретаря Андрєєва Я.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно в порядку поділу майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Московського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), відповідно до змісту якого, з урахуванням уточнень, просить суд визнати за ним в порядку поділу майна подружжя право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру загальною площею 32,40 кв.м. (житлова площа 16.50 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль торгової марки «Volkswagen» модель «Tiguan» VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В обґрунтування заявлених позивних вимог позивач посилається на те, що між ним та відповідачем було укладено шлюб, в період якого було придбано спірні квартиру та автомобіль. Право власності на спірні квартиру та автомобіль зареєстроване на відповідача. Проте, на придбання цих квартири та автомобіля частково використані грошові кошти, які є особистою приватною власністю позивача, а відтак не є спільним сумісним майном подружжя. При чому частка грошових коштів, які є особистою приватною власністю позивача, значно більша за частку грошових коштів, яка є спільним сумісним майном подружжя. Натепер виникла необхідність у поділі спірного майна між позивачем та відповідачем.

Відповідач, у свою чергу, звернулась до Московського районного суду м.Харкова із зустрічним позовом, в якому просить стягнути з позивача грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 113130,05 грн та на автомобіль торгової марки «Volkswagen» модель «Tiguan» VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , в сумі 339390,15 грн.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви, відповідач посилається на те, що, дійсно, у період шлюбу із позивачем було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 32,40 кв.м. (житлова площа 16.50 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль торгової марки «Volkswagen» модель «Tiguan» VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , право власності на які зареєстровано на відповідача. Відповідач не заперечує, що спірна квартира була придбана позивачем та відповідачем за 738720,00 гривень (еквівалент 28500,00 доларів США), з яких сума, що є еквівалентом 23000,00 доларів США, були власними збереженнями позивача, набутими ним до шлюбу, які, відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України є його особистою приватною власністю, а відтак не є спільним сумісним майном подружжя, а сума, що є еквівалентом 5500,00 доларів США є спільними із відповідачем коштами, тобто які є їх спільним сумісним майном, тобто, 80% вартості квартири була сплачена за кошти позивача, які набуті ним до шлюбу та не були на той час спільним майном подружжя з відповідачем. Таким чином, враховуючи вартість квартири, яка складала суму, еквівалентну 28500,00 доларів США, за вирахуванням 23000,00 доларів США (грошові кошти, які належали позивачу на праві особистої приватної власності) решта грошових коштів у розмірі 5500,00 доларів США, що відповідно до курсу Національного Банку України, на час подання зустрічної позовної заяви становить 226260,10 гривень, є спільною сумісною власністю сторін. Також відповідач не заперечує той факт, що автомобіль придбаний за 1817700,00 грн, що, відповідно до курсу Національного банку України долара США до гривні України, складає 50500 доларів США, з яких: еквівалент 24000,00 доларів США (47,5% вартості автомобіля) це гроші, які належали позивачу і були отримані ним від продажу іншого автомобіля, який був придбаний ним раніше за грошові кошти, отримані від продажу попереднього автомобіля, який був придбаний за грошові кошти, отримані у якості спадщини; еквівалент 10000,00 доларів США (19,8% вартості автомобіля) це гроші, які належали позивачу і були набуті ним до шлюбу; еквівалент 16500,00 доларів США (32,7% вартості автомобіля) це спільні гроші позивача та відповідача. Таким чином, враховуючи вартість автомобіля, яка складала суму, еквівалентну 50500,00 доларів США, за вирахуванням 34000,00 доларів США (грошові кошти, які належали позивачу на праві особистої приватної власності та отримані від реалізації попередніх транспортних засобів, які належали йому на праві особистої приватної власності) решта грошових коштів у розмірі 16500,00 доларів США, що відповідно до курсу Національного Банку України, на час подання зустрічної позовної заяви становить 678780,30 гривень, є спільною сумісною власністю сторін.

За таких обставин, оскільки об`єктами поділу є неподільні речі, не заперечуючи проти визнання за позивачем права власності на спірні квартиру та автомобіль, відповідач просить суд стягнути з позивача грошову компенсацію замість її часток у праві спільної сумісної власності на квартиру у розмірі половини грошових коштів, за які було придбано цю квартиру за винятком грошових коштів, які належали позивачу на праві особистої приватної власності, що складає 113130,05 гривень, та на автомобіль у розмірі половини грошових коштів, за які було придбано автомобіль за винятком грошових коштів, які належали позивачу на праві особистої приватної власності та були ним отримані від продажу майна, яке належало йому на праві особистої приватної власності, що складає 339390,15 гривень.

Представник позивача адвокат Фалєєва Л.Л. від надання відзиву на зустрічний позов відмовилася, уточнену позовну заяву підтримала в повному обсязі, просила задовольнити та розгляд справи проводити за відсутності сторони позивача, про що надала відповідну заяву.

Представник відповідача адвокат Санкін А.В. від надання відзиву на уточнену позовну заяву відмовився, посилаючись на те, що свою позицію сторона відповідача виклала у зустрічному позові, вимоги якого підтримав, просив задовольнити, розгляд справи проводити за відсутності сторони відповідача, про що надав відповідну заяву.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані доказі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд зазначає наступне.

Позивач та відповідач 24.02.2004 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 , виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління юстиції від 24.02.2004.

Під час перебування сторін у шлюбі було придбано наступне майно.

Однокімнатну квартиру загальною площею 32,40 кв.м. (житлова площа 16.50 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.09.2016, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. та зареєстрованим у реєстрі за № 5178, вартістю 675800,00 гривень.

Автомобіль торгової марки «Volkswagen» модель «Tiguan» VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується договором №951575 купівлі-продажу автомобіля від 21.11.2023, вартістю 1895900,00 гривень.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно, набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним з подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Правилами ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України) або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже стаття 60 СК України та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя який її спростовує.

Викладене узгоджується із правовими позиціями, висловленими Верховним Судом у постанові від 21.11.2018 у справі №372/504/17.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові від 09.01.2019 у справі №643/4589/15-ц, Верховний суд зазначив, що тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до статті 64 СК України.

Згідно із статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі і в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Судом встановлено і учасниками справи не заперечується, що однокімнатна квартира загальною площею 32,40 кв.м. (житлова площа 16.50 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120, була придбана позивачем та відповідачем за 738720,00 гривень (еквівалент 28500,00 доларів США), з яких сума, що є еквівалентом 5500,00 доларів США, була їх спільними коштами, а сума, що є еквівалентом 23000,00 доларів США, була власними збереженнями позивача, набутими ним до шлюбу, які складались з: подарунків від близьких родичів; суми, отриманої від продажу у 2001 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яку він отримав у спадщину разом зі своїм братом; заробітної плати.

Наявність у позивача власних коштів, набутих ним до шлюбу з відповідачем, підтверджується трудовою книжкою на його ім`я, відповідно до якої з 01.07.1994 по 01.04.2001 він мав постійну роботу у м.Розбрат Республіки Болгарія, від якої отримував стабільний дохід, а також витягом із відповідного реєстру Республіки Болгарія, відповідно до якого позивач здійснював продаж об`єктів нерухомості.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Таким чином, грошові кошти в сумі, еквівалентній 23000,00 доларів США, які отримані позивачем до шлюбу, є його особистими коштами.

Крім того, судом встановлено і учасниками справи не заперечується, що 15.10.2013 позивачем та відповідачем було придбано автомобіль торгової марки «Skoda» модель «Yeti», кузов НОМЕР_4 двигун НОМЕР_5 , за 250562,00 гривень, що підтверджується договором № 15/10 купівлі-продажу автомобіля. Грошові кошти, витрачені на його придбання, належали позивачу та були отримані ним від продажу спадщини у Республіці Болгарія, що, у свою чергу, підтверджується витягом із відповідного реєстру Республіки Болгарія, відповідно до якого позивач здійснював продаж об`єктів нерухомості.

16.05.2019 позивач та відповідач придбали автомобіль торгової марки «Volkswagen» модель «Tiguan», VIN: НОМЕР_6 , за 980964,00 гривен, що підтверджується договором №931612 купівлі-продажу автомобіля. На його придбання було витрачено грошові кошти, які належали позивачу, з яких еквівалент 17000 доларів США, це гроші від продажу автомобіля торгової марки «Skoda» модель «Yeti», еквівалент 3000 доларів США частка грошей, отриманих ним за спадщину, а еквівалент 17000 доларів США, це гроші, які він накопичив до вступу у шлюб із відповідачем.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 у справі №711/5108/17 (провадження №6-1935св18) зроблено висновок, що «у випадку набуття одним з подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Таким чином, автомобіль торгової марки «Skoda» модель «Yeti», кузов НОМЕР_4 двигун НОМЕР_5 , та автомобіль торгової марки «Volkswagen» модель «Tiguan», VIN: НОМЕР_6 , фактично належали позивачу на праві приватної власності, не зважаючи на те, що договори їх купівлі-продажу укладались від імені відповідача, що не заперечується стороною відповідача.

21.11.2023 позивачем та відповідачем придбано автомобіль торгової марки «Volkswagen» модель «Tiguan» VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , за 1817700,00 гривень, що підтверджується договором №951575 купівлі-продажу автомобіля. На придбання даного автомобіля позивачем та відповідачем було витрачено грошові кошти в сумі, еквівалентній 50500 доларів США, з яких: еквівалент 24000,00 доларів США це гроші, які належали позивачу і були отримані ним від продажу автомобіля торгової марки «Volkswagen» модель «Tiguan», VIN: НОМЕР_6 ; еквівалент 10000,00 доларів США це гроші, які належали позивачу і були ним набуті до шлюбу; еквівалент 16500,00 доларів США це спільні гроші позивача та відповідача.

Даний факт відповідачем не заперечується.

Таким чином, враховуючи положення пункту першого частини першої статті 57 СК України та висновки Верховного суду, викладені у постанові від 18.06.2018 у справі №711/5108/17 (провадження №6-1935св18), грошові кошти у сумі, еквівалентній 34000,00 доларів США, витрачені позивачем та відповідачем на придбання автомобіля торгової марки «Volkswagen» модель «Tiguan» VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , є особистими коштами позивача.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши походження грошових коштів у сумі, еквівалентній 23000,00 доларів США, за які було придбано спірну квартиру, та грошових коштів у сумі, еквівалентній 34000,00 доларів США, за які було придбано спірний автомобіль, суд дійшов висновку, що позивач у повному обсязі спростував презумпцію спільності права власності на спірні квартиру та автомобіль, набуті за час шлюбу.

Обставина, що за рахунок саме вищевказаних грошових коштів було придбано спірні квартира та автомобіль, визнається всіма учасниками справи, а згідно з частиною 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 30 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц також зауважено, що вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У даному випадку сторони не заперечували, що на момент придбання вартість спірної квартири складала 738720,00 грн, що було еквівалентом 28500,00 доларів США, а вартість спірного автомобіля складала 1817700,00 грн., що, відповідно до курсу Національного банку України долара США до гривні України, складало 50500 доларів США.

Відповідач вважає, що вартість спірних квартири та автомобіля має бути розрахована відповідно до курсу Національного банку України долара США до гривні України станом на момент розгляду справи, і саме із цього розрахунку має бути встановлено вартість її частки.

Однак, дана вимога не відповідає положенням пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц, відповідно до яких вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно Звіту про визначення середньоринкової вартості квартири від 26.03.2024, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Оцінка24», ринкова вартість однокімнатної квартири загальною площею 32,40 кв.м. (житлова площа 16.50 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120), складає 675800,00 гривень.

Згідно Звіту про оцінку майна від 26.03.2024, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Оцінка24», ринкова вартість автомобіля торгової марки «Volkswagen» модель «Tiguan» VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 1895900,00 гривень.

Таким чином, судом встановлено, що на час розгляду справи дійсна вартість однокімнатної квартири загальною площею 32,40 кв.м. (житлова площа 16.50 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 складає 675800,00 грн., а автомобіля торгової марки «Volkswagen» модель «Tiguan» VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 1895900,00 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

У пункті 27 цієї ж постанови Велика палата Верховного Суду зазначила, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Метою звернення відповідача до суду із зустрічним позовом є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільні речі - однокімнатна квартира та автомобіль. Суд вважає, що вимоги за зустрічним позовом про визнання за позивачем права власності на квартиру та автомобіль і стягнення на користь відповідача відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цих неподільних речей шляхом виділення їх у власність позивача та стягнення з нього компенсації замість частки відповідача у праві спільної сумісної власності на квартиру та автомобіль.

Унаслідок виділення останніх у власність позивача і такого стягнення право спільної сумісної власності на квартиру та автомобіль припиняються.

Відповідач не претендує на те, щоби квартиру та автомобіль залишити собі, припинивши право позивача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку, а, навпаки, надав згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за свою частку у праві спільної сумісної власності на квартиру та автомобіль від позивача.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного Суду від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц зауважено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи квартири та автомобіля грошова компенсація замість частки у праві спільної сумісної власності відповідача становить на квартиру у розмірі 67580,00 грн., на автомобіль у розмірі 303344,00 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає первісний позов та зустрічний позов такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Витрати по сплаті судового збору за первісним та зустрічним позовами покладаються на сторін відповідно до статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 76, 81, 141, 200, 206, 264, 265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

У прядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру загальною площею 32,40 кв.м. (житлова площа 16.50 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль торгової марки «Volkswagen» модель «Tiguan» VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_7 .

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового бору у розмірі 9312 (дев`ять тисяч триста дванадцять) грн. 60 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на квартиру у розмірі 67580 (шістдесят сім тисяч п`ятсот вісімдесят) грн. 00 коп. та автомобіль у розмірі 303344 (триста три тисячі триста сорок чотири) грн. 00 коп.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_8 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_9 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 12.09.2024.

Суддя О.В. Осадчий