Справа № 716/1123/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.09.2024 м. Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Вайновської О.Є.,

секретаря судового засідання Якимик К.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Загарія Олександр Дмитрович, до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки і піклування при виконавчому комітеті Веренчанської сільської ради Чернівецького району про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позову посилався на те, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно доньки, не створю є належних умов для її проживання, виховання та розвитку.

Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 03.06.2024 відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання.

Відповідачка відзив не подала.

В ході підготовчого провадження сторона позивача долучила докази.

Ухвалою суду від 12.08.2024 підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи.

Позивач та його представник до судового засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні.

Відповідачка до судового засідання не з`явилася, надала заяву про визнання позову. Заява обґрунтована тим, що в силу наявного психічного захворювання відповідачка не може повноцінно виконувати батьківські обов`язки відносно доньки.

Ухвалою суду від 04.09.2024 судом відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову.

Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Веренчанської сільської ради до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Не заперечував проти задоволення подання.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

24.10.2013 року місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено за місцем проживання її батька ОСОБА_1 , а саме в будинку АДРЕСА_1 (а.с.12, 7).

26.02.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 31.05.2013 року відділом ДРАЦС Новоселицького РУЮ у Чернівецькій області, актовий запис №40, розірвано на підставі рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області (а.с.9).

Місце проживання відповідачки з ОСОБА_2 з 2004 року визначено окремо від чоловіка та доньки та зареєстроване в будинку АДРЕСА_2 (а.с.8, 31).

Обстеженням умов проживання будинку АДРЕСА_2 від 04.03.2024 встановлено, що він складається з однієї кімнати для матері і дитини, коридору, кімнати під кухню; у дитини немає особистого ліжка для сну, є столик для освітнього процесу, в будинку є продукти харчування; на момент огляду в будинку прибрано, але будинок потребує капітального ремонту. В будинку проживають ОСОБА_4 , малолітня ОСОБА_3 , дідусь ОСОБА_5 .. Між матір`ю та дитиною панують люблячі стосунки, між дідусем та онуком дружні стосунки відсутні (а.с.17).

Згідно висновку оцінки потреб сім`ї до акта оцінки потреб сім`ї від 04.03.2024 (а.с.15), для сім`ї не створені належні умови проживання, стан задоволення потреб дитини не задовільний; у зв`язку з хворобою мати не здатна забезпечити потреби дитини; сім`я взята на облік, як така, що опинилася в складних життєвих обставинах.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК №062902 від 22.09.2022 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після повторного огляду встановлено третю групу інвалідності (психоневрологічна) - а.с.13.

За довідкою КНП «Заставнівська багатопрофільна лікарня» Юрковецької сільської ради від 13.03.2024 №305, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_2 , є інвалідом ІІІ групи, перебуває на обліку у лікаря психіатра з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг зі змішаним типом дефекту; під спостереженням лікаря нарколога не перебуває (а.с.14).

В той же час, згідно акту обстеженням від 13.03.2024 умов проживання будинку АДРЕСА_1 , тобто за місцем проживання позивача, встановлено, що будинок складається з двох кімнат, для дитини є ліжко, меблі, побутова техніка, речі особистого вжитку; в будинку є ванна кімната, кухня, коридор; за вказаною адресою проживають ОСОБА_1 , малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , між якими склалися довірливі стосунки та відсутні конфлікти. Власником будинку є батьком позивача (а.с.19, 22).

Малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.09.2023 по 10.06.2024 була ученицею 5-А класу Веренчанської ОЗЗСО І-ІІІ ст. ім. Ірини Вільде Чернівецького району Чернівецької області, куди була переведена з Яблунівської філії. Учениця виховується в не повній родині, тільки з мамою, з якою школа не підтримує тісного зв`язку. Проте батько бере активну участь у навчанні та вихованні доньки, цікавиться її шкільним та позашкільним життям, забезпечує дитину всім необхідним (а.с.18). 11.06.2024 року ученицю 5-А класу ОСОБА_3 відраховано з Веренчанської ОЗЗСО І-ІІІ ст. ім. Ірини Вільде Чернівецького району Чернівецької області на підставі довідки Маршинецьклго ліцею Новоселицької міської ради №44 від 20.05.2024.

Служба у справах дітей Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області у своєму висновку №2 від 27.03.2025 дійшла висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Висновок обґрунтовано тим, що останні кілька років ОСОБА_2 , нехтувала батьківськими обов`язками, не створила належних умов для проживання дитини, нормального її розвитку. Крім того, ОСОБА_2 не працює, тобто не забезпечує дитину матеріально, є інвалідом ІІІ групи, страждає на шизофренію, з 2014 року перебуває під наглядом у лікаря психіатра. Всі обов`язки щодо забезпечення матеріального утримання дитини здійснює її батько - ОСОБА_1 (а.с.24, 25).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Під час розгляду справи встановлено, що після розірвання у 2019 році шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх неповнолітня донька ОСОБА_6 фактично проживала з матір`ю ОСОБА_2 та виховувалася в її родині. Заклад освіти, який відвідувала ОСОБА_6 з першого класу і до 10.06.2024 розташований в населеному пункті, де проживала мати з донькою. При цьому, відповідно до характеристики, ОСОБА_6 є вихованою, має на достатньому та середньому рівнях досягнення у навчані, не допускає порушень дисципліни, вміє находити спільну мову як з однолітками, так і з дорослими людьми.

Таким чином, негативний вплив матері на дитину, недостатність уваги з боку матері до виховання, навчання доньки судом виключається.

Будь-яких доказів, які б вказували на те, що виховання ОСОБА_2 , або поведінка матері становить загрозу для дитини, або мало місце вчинення ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_7 неправомірних дій, суду надано не було.

Фактично, підставою для зміни місця проживання неповнолітньої Еріки в березні 2023 року стали неналежні умови проживання разом з матір`ю ОСОБА_2 : маленький будинок, де у дитини немає окремої кімнати, окремого спального місця, а є невеличке робоче місце, який в цілому, перебуває в аварійному стані. При цьому, в тому ж самому акті обстеження матеріально-побутових умов проживання зазначено, що між матір`ю та дитиною панують люблячі стосунки; ОСОБА_2 не може забезпечити дитини належні умови проживання бо не працює, страждає на психічний розлад.

Обставини, щодо наявності у ОСОБА_2 психічного розладу підтверджені письмовими доказами.

До того ж, в своїй заяві про визнання позову, наданій суду, ОСОБА_2 зазначила, що визнає позов про позбавлення батьківських прав, бо в силу наявного у неї захворювання не може піклуватися про свою доньку, яку дуже любить.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що між відповідачкою ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_8 існують стосунки притаманні матері та дитині, однак в силу наявного у відповідачки ОСОБА_2 психічного розладу вона не може в повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки щодо малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Встановлено, що наразі неповнолітня ОСОБА_6 проживає разом з батьком в його будинку, де для дитини створені належні умови проживання, облаштоване спальне місце та місце для навчання, місце для зберігання особистих речей. Відносини між донькою та батьком дружні.

Таким чином, зміна фактичного місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком відповідає її інтересам на забезпечення належних умов для проживання, розвитку, навчання.

А за відсутності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначені чинним законодавством підстави для позбавлення її батьківських відсутні. Матір не виконує своїх батьківських обов`язків внаслідок душевної хвороби.

Враховуючи вищезазначене, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що при зверненні до суду з позовом, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн, однак в задоволенні позову відмовлено, витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.141, 150, 164, 165 СК України, ст.ст.12, 13, 81, 83, 141, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Загарія Олександр Дмитрович, до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки і піклування при виконавчому комітеті Веренчанської сільської ради Чернівецького району про позбавлення батьківських прав,- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 16.09.2024.

Суддя О.Є. Вайновська