Справа №760/4577/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

за участю секретаря - Кавун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитро Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності, -

В С Т А Н О В И В:

26.02.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитро Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності, в якому, в якому, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, поданої 18.03.2024 року на виконання вимог ухвали суду від 28.02.2024 року про залишення позовної заяви без руху, просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2023 року, згідно з яким продавець ОСОБА_4 , який діяв від імені власника квартири ОСОБА_2 , продав, а ОСОБА_3 , як покупець, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа 32,1 кв.м., житлова площа 17,4 кв.м., що складається з однієї кімнати. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000. Номер відомостей про речове право: 51819536. Дата, час державної реєстрації 21.09.2023, 12:36:16. Державний реєстратор: приватний нотаріус Недоступ Дмитро Володимирович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 69394899 від 21.09.2023 року 12:38:08. Документи, подані для державної реєстрації: Договір купівлі-продажу, серія і номер № 1337 , виданий 21.09.2023 року.

26.02.2024 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Солом`янського районного суду м. Києва Букіній О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.02.2024 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитро Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності, - було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

18.03.2024 до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сердюка О.В. надійшла позовна заява в новій редакції, подана на виконання вимог ухвали суду від 28.02.2024 року про залишення позовної заяви без руху.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитро Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 12.06.1996 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - відповідач 1) Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Шепетівського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області був зареєстрований шлюб, про що складений відповідний актовий запис №131, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 23 лютого 2024 року, виданого повторно Сквирським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ).

Зазначає, що під час шлюбу за спільні кошти позивача та відповідача-1, як подружжя, була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2003 року.

Згідно з даним договором ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 . Відчужувана квартира складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 32,10 кв.м., в тому числі жилою площею 17,40 кв.м. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком Василем Даниловичем в реєстрі за №530, та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 , записаний в реєстрову книгу № д.1392-4 за реєстровим №555 від 12 лютого 2003 року.

Позивач вказує на те, що протягом тривалого часу він проживав з відповідачкою-1 сімейним життям, вели спільне господарство. Стосунки між подружжям завжди та по теперішній час залишаються міцними, стійкими та надійними. Дітей від шлюбу не мають. Непорозумінь щодо побутових або майнових питань також ніколи не було.

Вказана квартира належала відповідачці-1 на праві приватної власності. Проте була придбана позивачем та відповідачкою-1, як подружжям, під час шлюбу за спільні кошти та вважалася спільним сумісним майном. Подружжя постійно проживали в квартирі та мали в ній зареєстроване місце проживання.

Позивач посилається на те, що на протязі 2023 року він працював вахтовим методом в охоронній фірмі «Атлант» та чергував на об`єктах, переважно за межами Київської області. Відповідачка-1 влітку 2023 року також поїхала до родичів в Одеську область. Квартира протягом тривалого часу залишалася без нагляду подружжя.

На початку жовтня 2023 року позивач дізнався від відповідачки-1 про те, що квартира продана сторонній особі. Спочатку відповідачка-1 повідомила його про те, що квартира, нібито, здана під заставу, оскільки терміново були потрібні гроші її родичці, але згодом стало відомо, що квартира була продана відповідачкою-1 без відома та згоди позивача сторонній особі.

Як зазначає позивач, з метою з`ясування обставин щодо конкретної інформації про поточний статусу квартири, він звернувся до адвоката.

В результаті були виявлені наступні факт.

Так, 24 серпня 2023 року відповідачка-1, як довіритель, уповноважила громадянина України ОСОБА_4 , як повіреного, представляти її інтереси з питань продажу належного їй нерухомого майна, яким є квартира АДРЕСА_1 . Вказану довіреність було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою Марією Сергіївною, та зареєстровано в реєстрі за №7148 від 24.08.2023 року.

У подальшому, у відповідності до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2023 року, відповідачка-1, як продавець, через повіреного нею ОСОБА_4 , що діяв на підставі вищевказаної довіреності від імені продавця, продала, а ОСОБА_3 (далі за текстом - відповідачка-2), як покупець, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Відчужувана квартира складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 32,10 кв.м., в тому числі жилою площею 17,40 кв.м. Продаж квартири за домовленістю сторін був вчинений на суму 1 396 974 грн. 00 коп., що на момент укладення та підписання договору по курсу НБУ відповідало еквіваленту 38 200 доларів США. Даний договір був зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Дмитром Володимировичем в реєстрі за № 1337.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.02.2024 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею (кв.м.0: 32,1, житлова площа (кв.м.) 17,4, що складається з однієї кімнати, належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Номер відомостей про речове право: 51819536. Дата державної реєстрації 21.09.2023 12:36:16.

Державний реєстратор: приватний нотаріус Недоступ Дмитро Володимирович, київський міський нотаріальний округ, м. Київ.

Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 69394899 від 21.09.2023 року 12:38:08.

Документи, подані для державної реєстрації: Договір купівлі-продажу, серія і номер №1337. Виданий 21.09.2023 року.

Позивач посилається на те, що у відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального і (або) державної реєстрації. Має бути нотаріально засвідчена.

Позивач вказує на те, що жодної згоди на відчуження (продаж) квартири він, як чоловік, відповідачки-1, як дружині, не надавав, частки визначені між подружжям не були. Отже квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Здійснений відповідачкою-1 без згоди позивача продаж квартири протирічить інтересам сім`ї загалом. Так і особистим майновим інтересам кожного з подружжя.

Таким чином, позивач вважає, що відсутність згоди одного із співвласників подружжя на розпорядження нерухомим майном, є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

З метою відновлення порушених прав на спільне сумісне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , позивач вважає, що наявні усі правові підстави для безумовного визнання судом договору купівлі-продажу квартири недійсним з подальшим скасування запису про державну реєстрацію права власності.

З огляду на викладені обставини, позивач просить суд позовні вимоги, які викладені вище, задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.03.2024 року, прийнято справу до провадження Солом`янського районного суду м. Києва, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитро Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності, та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

Визначено відповідачу/ам/ строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками.

01.04.2024 року до суду від відповідача-1 ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-1 позовні вимоги визнає та просить задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідачка-1 зазначила наступне.

Так, 12 червня 1996 року між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (далі за текстом - позивачем) дійсно був укладений шлюб. Вонии жили з позивачем дружно, завжди допомагали один одному у вирішенні спільних побутових питань та проблем. Сварок між нею та позивачем також ніколи не було.

Під час шлюбу, ними, як подружжям, за спільні кошти, була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 3 лютого 2003 року. При цьому, більшу частину коштів на купівлю квартиру надав саме чоловік зі своїх власних заощаджень.

Після придбання квартири вона і позивач протягом тривалого часу проживали разом у придбаній квартирі сімейним життям, вели спільне господарство та мали в ній зареєстроване місце проживання. Стосунки між ними завжди та по теперішній час залишаються міцними, стійкими та надійними. Дітей від шлюбу не мають. Майнових спорів щодо спільного майна у нис також ніколи не було.

Незважаючи на те, що квартира була оформлена на неї на праві приватної власності, вони з позивачем завжди вважали її їхнім спільним сумісним майном, так як квартира була придбана під час шлюбу за їхні спільні сімейні кошти. За роки сумісного проживання в квартирі вони зробили в ній сучасний ремонт, облаштували шляхом придбання коштовних меблів, побутової техніки, сантехніки тощо та часто запрошували родичів в гості.

Відповідач-1 зазначає, що влітку 2023 року родичі запросили її відпочити разом з ними в Одеській області. Позивач в цей час працював в охоронній фірмі на об`єктах, розташованих за межами Києва, тобто квартира певний час знаходилася поза межами їхнього контролю. Під час відпочинку родичі попросили допомогти їм матеріально, для чого запропонували на певний час здати квартиру в заставу, а після отримання необхідної суми грошей швидко її з під застави повернути. Для цього запропонували підписати декілька документів, на що вона надала згоду.

Після чого, 24.08.2023 року, вона підписала у нотаріуса довіреність якою, вона, як довіритель, уповноважила громадянина України ОСОБА_4 , як повіреного, представляти її інтереси з питань продажу належного їй нерухомого майна, яким є квартира АДРЕСА_1 .

У подальшому, як їй стало відомо від позивача та її адвоката, у відповідності до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2023 року вона, ОСОБА_2 , як продавець, через повіреного нею ОСОБА_4 , що діяв на підставі вищевказаної довіреності від її імені, продала, а ОСОБА_3 ( далі за текстом відповідачка-2), як покупець, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідач-1 підтверджує ту обставину, що жодної згоди на продаж квартири позивач їй не надавав. Дізнавшись на початку жовтня 2023 року про те, що відбулося, він терміново зв`язався з адвокатами та пояснив їй, що родичі замість того, щоб тимчасово здати квартиру в заставу продали її сторонній особі, тобто відповідачці-2.

Ознайомившись з позовною заявою та її вимогами, ОСОБА_2 вважає, що вона подана до суду з метою захисту інтересів їхньої сім`ї та, передусім, з метою захисту їхніх сумісних майнових прав та інтересів, тому визнає позовні вимоги позивача в повному обсязі.

10.04.2024 до суду від представника відповідача-2 ОСОБА_3 - адвоката Ванджурак Р.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача-2 вказує про те, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу в квартирі ніхто зареєстрований не був, а в згадуваному договорі купівлі-продажу сторона продавця стверджувала, що квартира на момент укладення договору належить продавцю на праві особистої власності й цим договором права жодної особи не порушуються. До того ж на момент укладення цього договору у вказаній квартирі ніхто не проживав і зареєстрованим не був.

Із позовної заяви відповідачу-2 стало відомо, що позивач ОСОБА_1 просить визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним з підстав, що він ОСОБА_1 , з продавцем ОСОБА_2 з 12 червня 1996 року по цей час перебувають у шлюбних відносинах й остання відчужила квартиру без його згоди. Однак, як наразі відомо стороні відповідача-2, зазначений шлюб 17 жовтня 2016 року було розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва.

Також, як на підставі своїх заперечень проти позову, представник відповідача вказав на те, що у поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач-1 ОСОБА_2 зазначає, що хотіла допомогти родичам й вирішила здати квартиру під заставу, а після отримання грошей швидко її повернути, тому й підписала у нотаріуса довіреність, якою уповноважила громадянина України ОСОБА_4 , як повіреного, представляти її інтереси з питань продажу належного їй нерухомого майна, яким є квартира АДРЕСА_1 .

Разом з цим, такі твердження, на думку сторони відповідача-2, є явно неправдивими, адже в довіреності № 7148 від 24 серпня 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. чітко вказано, що ОСОБА_5 надає право ОСОБА_4 продати або в будь-який інший, передбачений чинним законодавством спосіб розпорядитися (відчужити) вказаним вище нерухомим майном за ціною та на умовах на власний розсуд представника.

Щодо посилань у позові на норми закону, на підставі яких позивач просить визнати спірний договір недійсним, представник відповідача-2 зазначив наступне.

Так, у позовній заяві позивач посилається на ч. 3 ст. 369 ЦК України, де зазначено що правочин (договір) щодо розпорядження спільним майном може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Однак, законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Отже, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, правовою позицією Верховного суду України від 7 жовтня 2015 року у справі № 6- 1622цс15 та постановами від 07.09.2016 року по справі № 6-727цс16 та від 12 вересня 2012 року в справі за № 6-88цс12 передбачено, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала, чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

З огляду на викладене, представник відповідача-2 вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповіді на відзив позивачем до суду подано не було.

Третя особа письмових пояснень по справі до суду не подавала.

У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Станом на 27.08.2024 року будь-які додаткові письмові пояснення, клопотання/заяви з процесуальних питань від учасників процесу до суду не надійшло.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.»

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач-1 ОСОБА_2 перебували з 12.06.1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Так, вбачається, що 12 червня 1996 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем-1 ОСОБА_2 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Шепетівського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 131, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого повторно Сквирським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 23.02.2024 року.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 12 червня 1996 року Шепетівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Виконавчого комітету Шепетівської міської ради народних депутатів, актовий запис № 131, розірвано (справа №760/13250/16-ц).

Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року набрало законної сили 28.10.2016 року.

Встановлено, що в період перебування сторін (позивача та відповідача-1) у шлюбі ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2003 року, укладеного між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_2 .

Згідно з даним договором купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2003 року, ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Відчужувана квартира складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 32,10 кв.м., в тому числі жилою площею 17,40 кв.м.

Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком В.Д., зареєстрований в реєстрі за №520, та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 , записаний в реєстрову книгу № д.1392-4 за реєстровим №555 від 12 лютого 2003 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 серпня 2023 року ОСОБА_2 було видано довіреність, якою остання уповноважила громадянина України ОСОБА_4 представляти її інтереси перед будь-якими фізичними та юридичними особами, в усіх підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, у бюро технічної інвентаризації, житлово-експлуатаційних конторах, у міських, районних, районних у містах державних адміністраціях, у територіальних органах Департаменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Міністерства юстиції України, у центрах надання адміністративних послуг, у будь-якому відділі реєстрації актів цивільного стану України, в усіх без винятку банківських установах України, в органах Державної податкової служби України, в органах нотаріату України (перед державними та приватними нотаріусами) тощо з питань продажу належного їй нерухомого майна, яким є квартира АДРЕСА_1 .

Довіреність від 24 серпня 2023 року від імені ОСОБА_2 видана на ім`я ОСОБА_4 , посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстрована в реєстрі за № 7148.

Встановлено, що 21 вересня 2023 року між ОСОБА_2 (Продавець), від імені якої на підставі довіреності, посвідченої Куксовою М.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 24 серпня 2023 року за реєстровим № 7148, діє громадянин України ОСОБА_4 (Представник Продавця) з однієї сторони, та ОСОБА_3 (Покупець) з іншої сторони, укладено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 1337.

Відповідно до п. 1 договору купівлі- продажу, Продавець передає (продає) у власність Покупця, а Покупець приймає (купує) квартиру під номером АДРЕСА_1 та сплачує обумовлені цим договором грошову суму.

Квартира складається з однієї кімнати житловою площею 17,4 кв.м., загальна площа квартири становить 32,1 кв.м.

Згідно п. 2 договору купівлі-продажу, квартира належить Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Степаненко В.Д., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03 лютого 2003 року за реєстровим № 520. Зареєстрованого Комунальним підприємством Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 12 лютого 2003 року та записаного у реєстрову книгу № д 1392-4 за реєстровим № 555.

Продаж квартири, за домовленістю сторін, вчиняється за суму 1 396 974 гривні 00 копійок, що на момент укладання та підписання цього Договору по курсу НБУ відповідає еквіваленту 38 200 доларів США, яку Покупець сплатив Продавцю до підписання цього договору (п. 3 договору).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.02.2024 року, номер інформацій1ної довідки № 366596718, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитром Володимировичем прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 69394899 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_3 (відповідач-2) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2023 року.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитро Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності, позивач ОСОБА_1 просить:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2023 року, згідно з яким продавець ОСОБА_4 , який діяв від імені власника квартири ОСОБА_2 , продав, а ОСОБА_3 , як покупець, придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа 32,1 кв.м., житлова площа 17,4 кв.м., що складається з однієї кімнати. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000. Номер відомостей про речове право: 51819536. Дата, час державної реєстрації 21.09.2023, 12:36:16. Державний реєстратор: приватний нотаріус Недоступ Дмитро Володимирович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 69394899 від 21.09.2023 року 12:38:08. Документи, подані для державної реєстрації: Договір купівлі-продажу, серія і номер № 1337 , виданий 21.09.2023 року, посилаючись на те, що жодної згоди на відчуження (продаж) квартири він, як чоловік, відповідачки-1, як дружині, не надавав, частки визначені між подружжям не були. Отже квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Здійснений відповідачкою-1 без згоди позивача продаж квартири протирічить інтересам сім`ї загалом, так і особистим майновим інтересам кожного з подружжя.

Таким чином, позивач вважає, що відсутність згоди одного із співвласників подружжя на розпорядження нерухомим майном, є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним з подальшим скасування запису про державну реєстрацію права власності.

При вирішенні спору про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 21.09.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Д.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1337, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити вказаному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваних правочинів підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (стаття 61 СК України).

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно,одержане одним із подружжя як набувачем за договором,що укладений під часперебування набувача в шлюбі,є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя,який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. (Постанова ВС у справі 595/324/17).

Факт набуття квартири АДРЕСА_1 , в період шлюбу сторін - позивача ОСОБА_1 та відповідача-1 ОСОБА_2 підтверджується наданими суду доказами та не оспорюється відповідачем-1.

Відповідачка-1 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2023 року, продала вказану квартиру відповідачу-2 ОСОБА_3 .

При цьому, як вказує позивач ОСОБА_1 , своєї згоди на продаж спільної квартири він, як чоловік відповідача-1, не надавав.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом (ч.ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ч. 1 ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 65 СК України передбачено, що Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України. Однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У постановах від 07.10.2015 у справі № 6-1622цс15, від 27.01.2016 в справі №6-1912цс15 та від 30.03.2016 у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 в справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07.10.2015 в справі №6-1622цс15, від 27.01.2016 в справі № 6-1912цс15 та від 30.03.2016 у справі №6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Таким чином, відсутність згоди співвласника на розпорядження майном сама по собі є підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та відповідач-1 ОСОБА_2 перебували з 12.06.1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року, було розірвано (справа №760/13250/16-ц).

Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року набрало законної сили 28.10.2016 року.

В період перебування сторін (позивача та відповідача-1) у шлюбі відповідачем-1 ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 03 лютого 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком В.Д., зареєстрований в реєстрі за №520, та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 , записаний в реєстрову книгу № д.1392-4 за реєстровим №555 від 12 лютого 2003 року.

В матеріалах справи відсутні докази, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю.

Після розірвання шлюбу, відповідачем-1 ОСОБА_2 було здійснено продаж вказаної квартири відповідачу-2 ОСОБА_3 .

Так, як встановлено судом, 21 вересня 2023 року між ОСОБА_2 (Продавець), від імені якої на підставі довіреності, посвідченої Куксовою М.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 24 серпня 2023 року за реєстровим № 7148, діє громадянин України ОСОБА_4 (Представник Продавця) з однієї сторони, та ОСОБА_3 (Покупець) з іншої сторони, укладено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступом Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 1337.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.02.2024 року, номер інформацій1ної довідки № 366596718, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитром Володимировичем прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 69394899 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_3 (відповідач-2) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2023 року.

Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч. 3 ст. 237 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За загальним правилом право продажу, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові (ч. 1 ст. 658 ЦК України).

Як встановлено судом, 24 серпня 2023 року ОСОБА_2 було видано довіреність, якою остання уповноважила громадянина України ОСОБА_4 представляти її інтереси перед будь-якими фізичними та юридичними особами, в усіх підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, у бюро технічної інвентаризації, житлово-експлуатаційних конторах, у міських, районних, районних у містах державних адміністраціях, у територіальних органах Департаменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Міністерства юстиції України, у центрах надання адміністративних послуг, у будь-якому відділі реєстрації актів цивільного стану України, в усіх без винятку банківських установах України, в органах Державної податкової служби України, в органах нотаріату України (перед державними та приватними нотаріусами) тощо з питань продажу належного їй нерухомого майна, яким є квартира АДРЕСА_1 .

Довіреність від 24 серпня 2023 року від імені ОСОБА_2 видана на ім`я ОСОБА_4 , посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстрована в реєстрі за № 7148.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач-1 ОСОБА_2 зазначає, що хотіла допомогти родичам й вирішила здати квартиру під заставу, а після отримання грошей швидко її повернути, тому й підписала у нотаріуса довіреність, якою уповноважила громадянина України ОСОБА_4 , як повіреного, представляти її інтереси з питань продажу належного їй нерухомого майна, яким є квартира АДРЕСА_1 .

Разом з цим, такі твердження відповідача-1 не відповідають дійсності, оскільки в довіреності № 7148 від 24 серпня 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. чітко вказано, що ОСОБА_5 надає право ОСОБА_4 продати або в будь-який інший, передбачений чинним законодавством спосіб розпорядитися (відчужити) вказаним вище нерухомим майном за ціною та на умовах на власний розсуд представника.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2023 року, Представник Продавця стверджує, що:

- квартира на момент укладання цього договору нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, не відчужена іншим способом, не заставлена (в тому числі в іпотеці), під додатковою заставою, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, відсутні будь-які інші обтяження на квартиру, прав щодо відчужуваного нерухомого майна у третіх осіб (у тому числі за договором найму (оренди), шлюбним контрактом (договором), а також осіб, які б мали підстави оспорювання права власності недійсним (частково або в повному обсязі) на відчужуване нерухоме майно, як в межах так і за межами України, немає, а також вищевказане нерухоме майно не є пам`яткою архітектури або часткою пам`ятки архітектури, самовільно не переплановане, не переобладнане, перебуває в належному технічному стані та повністю придатне для користування і проживання;

- в квартирі, яка є предметом цього договору, малолітні, неповнолітні, недієздатні, обмежено дієздатні та непрацездатні особи не проживають і не зареєстровані;

- відчужувана квартира є особистою приватною власністю Продавця, оскільки придбана ним за особисті кошти, не пе5ребуваючи в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зазначила, що у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

В подальшому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц вирішуючи у тому числі питання: за яких умов правочин щодо розпорядження майном (набутим під час шлюбу), вчинений одним з подружжя без згоди іншого з подружжя, може бути визнаний недійсним, дійшла до наступних висновків.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Такий відступ відбувся у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором (пункт 8.67 постанови).

Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96).

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вважав за необхідне відступити від її висновку, сформульованого в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), шляхом його конкретизації.

З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні підстави для відступу від висновку, сформульованого в її постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, оскільки відповідний відступ вона вже здійснила в постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18.

Таким чином, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Водночас п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Принцип добросовісності - це загально правовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Положення ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України з урахуванням п. 6 ст. 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.

Отже, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18, відступивши від висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Ці ж самі висновки щодо необхідності встановлювати добросовісність набувача за таким договором, підтримані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року в справі №125/2157/19.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позову, що відповідач-2 ОСОБА_3 , як контрагент за спірним договором, діяла недобросовісно, свого підтвердження в ході розгляду справи не знайшли.

Жодних доказів того, що покупцю ОСОБА_3 було відомо про набуття права власності на квартиру саме подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та, що інформація, зазначена представником Продавця ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , який діяв від її імені на підставі довіреності, посвідченої Куксовою М.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 24.08.2023 року за реєстровим № 7148 під час відчуження майна, не відповідає фактичним обставинам, матеріали справи не містять.

При цьому, позивач ОСОБА_1 жодного доказу недобросовісності дій відповідача-2 ОСОБА_3 під час укладення 21.09.2023 року спірного правочину не надав.

З письмових пояснень учасників справи, з аналізу позовної заяви, та доданих до неї доказів випливає відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач-2 ОСОБА_3 знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що квартира АДРЕСА_1 , належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

За вказаних обставин судом не встановлено підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2023 року недійсним.

Пред`явлення позову стороною договору або іншою (зацікавленою) особою про визнання недійсним договору є виправданим та ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном.

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції.

Не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним, у разі якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказано, що «відсутність згоди одного зі співвласників колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявления позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Велика Палата Верховного Суду вказує, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала».

Отже, оцінюючи наявні матеріали справи суд вважає, що у даному випадку належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, а не визнання такого правочину недійсним та скасування державної реєстрації.

Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

За таких обставин, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з урахуванням встановленого, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню .

Розподіл судових витрат між сторонами.

За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи норми ст. 141 ЦПКУкраїни, оскільки суд відмовив у задоволенні позову, витрати щодо розгляду справи покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 64, 65, 68 СК України, ст.ст. 3, 11, 15,16, 203, 204, 215, 237, 244, 316, 317, 319, 321, 355, 368, 369, 655 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Недоступ Дмитро Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.09.2024.

Суддя О.М. Букіна