Номер провадження: 22-ц/813/3327/24
Справа № 500/2772/15-ц
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Жигуліна С.М. 27 жовтня 2023 року у м. Ізмаїл Одеської області, -

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 звернулись до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, припинення права власності та стягнення грошової компенсації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

ОСОБА_1 , уточнивши свої позовні вимоги, на підставі положень ст. ст. 183, 364 ЦК України, просила стягнути з відповідачів солідарно на її користь компенсацію із суми ремонту в розмірі 180970 грн., витрати на проведення експертизи в сумі 16000 грн., судові витрати в сумі 2558,11 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 32000 грн. .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 відкрилась спадщина, зокрема на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі є власниками 3/4 часток вказаної квартири, разом із тим у квартирі не проживали та за рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 жовтня 2017 року позивач, у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , є власником 16/160 часток житлового будинку АДРЕСА_2 . Спадкове майно складається із частини у квартирі, де відповідач зробив належний капітальний ремонт.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки внаслідок невиконання відповідачами своїх обов`язків щодо утримання спірного майна відбулося погіршення цього майна та зменшення його вартості, то відповідальність за такі погіршення має бути покладена на решту власників, які допустили таке погіршення.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у ст. 319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктів власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Юридична доля поліпшень, зроблених одним із співвласників у спільному майні, підлягає визначенню згідно із положеннями ч. 3-5 ст. 357 ЦК України, за змістом яких співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Співвласник наділений правом вимагати збільшення своєї частки за обов`язкової наявності таких чотирьох умов: 1) поліпшення спільного майна не можна відокремити від спільного об`єкта. При цьому мається на увазі не технічна неможливість відокремлення поліпшень від речі, а неможливість відокремлення їх без пошкодження або істотного знецінення речі. Якщо виходити із змісту ч. 1 ст. 187 ЦК України, нерозривний зв`язок поліпшень з річчю має місце у тому випадку, коли відділення поліпшень має наслідком пошкодження або істотне знецінення безпосередньо основної речі, від якої були відокремлені поліпшення, а не самих поліпшень;

2) поліпшення зроблені за кошти цього співвласника, без залучення коштів інших співвласників. Якщо кошти, за рахунок яких були зроблені поліпшення, не належать співвласнику, поліпшення вважатимуться майном, набутим ним без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України); 3) поліпшення були зроблені за згодою всіх інших співвласників; 4) при здійсненні поліпшень було додержано порядок використання спільного майна, тобто загальні засади володіння та користування спільним майном, визначені законом, а також умови володіння та користування спільним майном у відповідності з домовленістю між співвласниками.

У разі якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди зробив у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, він набуває право власності на таку добудову (прибудову) виключно, якщо це не порушує прав інших співвласників.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 грудня 2019 року у справі № 761/34735/17 (провадження № 61-9064св19).

Частки співвласників можуть бути змінені на підставі договору між співвласниками або на підставі судового рішення. За відсутності хоча б однієї із наведених умов поліпшення жодним чином не вплине на зміну часток у праві спільної часткової власності.

Правила ч. 3 ст. 357 ЦК України стосуються випадків, коли внаслідок здійснених поліпшень спільного майна співвласник вимагає від інших співвласників збільшення своєї частки у цьому майні. Такі поліпшення повинні стосуватися як частки співвласника, який бажає збільшення його частки, так і іншого (інших) співвласника (співвласників) спільного майна. При цьому обов`язковим для такого збільшення є дотримання співвласником передумов, визначених цією статтею, зокрема таких: поліпшення спільного майна не можна відокремити поліпшення, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Якщо ж поліпшення здійснено тільки у частці одного співвласника шляхом добудови (прибудови) та не стосуються інших часток у спільному майні, то застосовуються положення ч. 4 ст. 357 ЦК України, відповідно до яких не відбувається зміна розміру часток співвласників у спільному майні та не вимагається обов`язкової згоди інших співвласників на таку перебудову за умови, що вона не порушує їхніх прав та здійснена із дотриманням встановленого законом порядку.

З матеріалів справи вбачається, що предметом заявлених ОСОБА_1 позовних вимог є стягнення компенсації за витрати, що були понесені на капітальний ремонт, обгрунтовані рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 жовтня 2017 року про визнання за позивачем в порядку спадкування права власності на 17/160 часток житлового будинку АДРЕСА_2 , що складає 1/4 частку у квартирі.

Колегія суддів враховує, що позовні вимоги про збільшення своєї частки у спірному майні внаслідок здійснених поліпшень спільного майна ОСОБА_1 не заявлялось, хоча позивач посилається на положення ч. 3 ст. 357 ЦК України у позовній заяві та апеляційній скарзі.

Право власності відповідачів на частки у спірній квартирі підтверджене витягами з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , 16 липня 2001 року було розірвано шлюб між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3

16 лютого 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, яке видано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 жовтня 2017 року ОСОБА_1 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана власником 16/160 часток житлового будинку АДРЕСА_2 . Спадкове майно складається із частини у квартирі, де померлий ОСОБА_5 зробив капітальний ремонт.

Документацією фізичної особи ОСОБА_6 від 2014 року встановлено проведення капітального ремонту у квартирі АДРЕСА_1 , який з урахуванням долучений рахунок-фактур та замовлень на будівельні матеріали, був розпочатий ОСОБА_5 з липня місяця 2008 року, тобто до реєстрації шлюбу 16 лютого 2010 року з позивачкою.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що ремонт у квартирі був проведений під час знаходження ОСОБА_5 в рейсі, а оплату за виконані роботи проводила позивач ОСОБА_1 .

В судовому засіданні експерт ОСОБА_9 підтвердив наявність проведеного ремонту, та пояснив, що вартість покращень не призвела до збільшення вартості квартири, а роботи проводились без документації на кожний етап ремонту.

Колегія суддів також враховує, що з доданих ОСОБА_5 до первісного позову документів, фіскальних чеків, накладних тощо вбачається, що ремонтні роботи були проведені у період 2007-2009 років, тобто у період, коли ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не перебували у шлюбі та шлюбних відносинах, а відтак, здійснення ремонту належного виключно ОСОБА_5 нерухомого майна відбувалось за його власні кошти, що свідчить про неможливість порушення прав ОСОБА_1 , та відсутність у останньої правових підстав для компенсації останній суми ремонту, що була здійснена до реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Жодних доказів того, що у період 2007-2009 років ОСОБА_1 приймала матеріальну участь у ремонті належного ОСОБА_5 майна, у матеріалах справи відсутня.

Право власності на 17/160 часток житлового будинку АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 було визнано на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 жовтня 2017 року, а відтак, лише з дати набрання законної сили вказаним судовим рішенням, позивач стала власником вказаного житлового приміщення, та може ставити питання про захист свого права власності.

Правовідносини, що виникли між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо стягнення грошової компенсації за здійснення у 2007-2009 роках поліпшення майна, не можуть порушувати права ОСОБА_1 , оскільки остання на вказаний період не була власником такого майна.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, вартість всіх покращень, пов`язаних із ремонтом, увійшла до складу спадкової маси померлого ОСОБА_5 , спадкодавцем якого є ОСОБА_1 , яка, як вказувалось вище, отримала належну їй частку спадкової маси, що визначено рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 жовтня 2017 року про визнання за позивачем в порядку спадкування права власності на 17/160 частку у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскільки внаслідок невиконання відповідачами своїх обов`язків щодо утримання спірного майна відбулося погіршення цього майна та зменшення його вартості, то відповідальність за такі погіршення має бути покладена на решту власників, є безпідставними та недоведеними, оскільки спірними правовідносинами не порушуються права та законні інтереси ОСОБА_1 .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, у зв`язку із чим рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області від 27 жовтня 2023 року підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області від 27 жовтня 2023 року - змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2024 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе