22.08.2024 Справа № 756/1541/24
Номер справи 756/1541/24
Номер провадження 2/756/2011/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2024 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Діденка Є.В.,

за участі секретаря Павлишина О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Російська Федерація, третя особа - Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до РФ про стягнення з відповідача завданої майнової шкоди в сумі 1 884 900,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 1 423 450,00 грн, що на день позову згідно з офіційного курсу НБУ становить 35 000,00 євро.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивач є уродженцем Херсонської області, проживав у м. Гола Пристань у Херсонській області, займався підприємницькою діяльністю. 24.02.2024 року Російська федерація розпочала збройну агресію проти України, та протягом кількох днів місто було окуповане, особи у цивільній і військовій формі почали пропонувати співпрацю, а осіб, які не підтримували окупаційну владу, силоміць затримували та застосовували насилля. Позивач був депутатом Голопристанської міської ради. З 28.04.2022 по 08.08.2022 р. позивач був вимушений переховуватись від представників ФСБ РФ, оскільки його розшукували за його проукраїнську позицію. Внаслідок однієї із зустрічей з невстановленими представниками окупаційної влади, позивач отримав значні тілесні ушкодження, у зв?язку з чим звертався до лікарні. Позивач був вимушений евакуюватись із міста Гола Пристань, проїхав 23 блокпости, на яких представники РФ незаконно перевіряли його речі і документи, здійснювали особистий обшук. Позивач виїхав до м. Києва та не має можливості повернутись до своєї домівки. 15.10.2022 р. група осіб на чолі з представниками окупаційної влади викрали речі з будинку позивача. 19.10.2022 р. сусіди повідомили позивачу про крадіжку інструментів, човнового мотору та іншого приладдя. 06.06.2023 року особи військових формувань РФ здійснили підрив Каховської ГЕС, внаслідок чого територія міста Гола Пристань була затоплена водою з Каховського водосховища, також затопленими виявились будинок позивача і магазину. В магазині позивача здійснюються діяльність невідомі особи окупаційної влади РФ. На тимчасово окупованій території позивач мав у власності: житловий будинок площею 76,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,05 га, кадастровий номер :02:073:0221 для індивідуального дачного будівництва по АДРЕСА_2 ; будівлю загальної площі 37,1 кв.м., що розташована на земельній ділянці площею 0,0134 га, кадастровий номер :02:001:2569. 04.10.2022 р. в РФ прийнято Закон «Про прийняття до Російської федерації Херсонської області», відповідно до якого документи, що є підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, надаються до 01.01.2028 року. Тим же законом передбачено, що віднесення майна до безхазяйного, у разі невнесення його до реєстру.

Відповідно до звітів про оцінку майна, вартість будівлі складає 480400,00 грн., вартість земельної ділянки 239700,00 грн., вартість житлового будинку - 1 164 800,00 грн., отже загальний розмір шкоди складає 1 884 900,00 грн. Також, позивач просить стягнути з відповідача грошову суму моральної шкоди, яку оцінює у 1 423 450,00 грн, що на день позову згідно з офіційного курсу НБУ становить 35 000,00 євро.

12 лютого 2024 року судом відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 09.04.204 року залучено в якості третьої особи без самостійних вимог - Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України.

19.04.2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від Міністерства, у яких обґрунтували позицію відсутності у Російської Федерації права на судовий імунітет, заявлено клопотання про розгляд справи без участі представника.

Ухвалою суду від 04.06.2024 року вирішено закрити підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті на 22.08.2024 р.

Представник позивача у судове засідання не прибув, просив розглядати справу без його участі на підставі наявних матеріалів, позов підтримує.

Відповідач у судове засідання уповноваженого представника не направив, клопотань або письмових заперечень проти позову не заявляв. Судові документи і повістки вручались поштою Посольству Російської федерації у Республіці Польща. Також, судові виклики направлялись відповідачу на офіційну електронну адресу Міністерства закордонних справ. Крім того, оголошення про розгляд цієї справи було розміщено на офіційному сайті суду.

З урахуванням положень статті 128 ЦПК України, суд вважає, що було вжито всіх можливих і розумних заходів для повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи, а тому його слід вважати належним чином повідомленим про судове засідання.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено договором дарування від 16.05.2017 р.

Також, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.03.2017 року, позивач є власником земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер :02:073:0221 для індивідуального дачного будівництва по АДРЕСА_2 .

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.02.2020 р., позивач є власником будівлі в АДРЕСА_3 .

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.10.2021 р. позивач є власником земельної ділянки площею 0,0134 га, кадастровий номер :02:001:2569, за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та є внутрішньо переміщеною особою згідно з довідкою від 18.08.2022 р. № 3005-.

ОСОБА_1 є депутатом Голопристанської міської ради, що підтверджено постановою про реєстрацію депутатів від 25.11.2020 р. № 75.

Відповідно до довідки КНП «Голопристанська районна лікарня» № 1313, 23.04.2024 р. ОСОБА_1 звертався за медичною допомогою у зв?язку із тілесними ушкодженнями.

Розпорядженням Голопристанського міського голови від 11.07.2023 р. № 66-од внесені зміни у Реєстр постраждалих населених пунктів Голопристанської міської територіальної громади внаслідок підриву Каховської ГЕС, а саме вказано, що постраждалими у м. Гола Пристань є, зокрема будинки АДРЕСА_4 .

17.10.2022 року та 20.10.2022 року на підставі заяви ОСОБА_1 внесені відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 438 КК України, за фактом викрадення майна військовослужбовцями РФ спільно з представниками окупаційної влади за місцем проживання ОСОБА_1 .

Згідно зі звітами про незалежну оцінку, ринкова вартість будівлі, загальною площею 37,1 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0134 га кадастровий номер :02:001:2569, складає 480 400,00 грн. на дату оцінки; ринкова вартість земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер :02:073:0221 складає 239700,00 грн.; ринкова вартість житлового будинку загальною площею 76,1 кв.м. складає 1 164 800,00 грн.

Згідно з наданими копіями документів, на тимчасово окупованій територій окупаційною владою прийняті у письмовій формі прийняті рішення з приводу обліку нерухомого майна та повідомлення, відповідно до яких зобов`язано власників майна з`явитись до представників окупаційної влади з правовстановлюючими документами на об`єкти нерухомого майна.

У лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення Російської Федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено воєнний стан.

Згідно з Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 р. «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», місто Гола Пристань Скадовського району Херсонської області є окупованим збройними силами РФ.

Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з Російською Федерацією.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди Російської Федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і РФ, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).

02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від Російської Федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 вся територія Сєвєродонецької міської територіальної громади Луганської області з 25 червня 2022 року є тимчасово окупованою територією.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії.

Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Росії проти України, є можливим засобом захисту права.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації Росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (Російську Федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України).

Суд ураховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть у світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.

Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це, в тому числі, застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Предметом позову є відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

Суд також ураховує, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані норми міжнародного права, основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочинів проти життя та здоров`я людини та нанесення шкоди її майну.

Суд вважає, що Російська Федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди.

Беззаперечний факт порушення Російською Федерацією територіальної цілісності України та прав і основоположних свобод громадян України є безумовною підставою для відшкодування кожному громадянину України, зокрема позивачу, майнової і моральної шкоди. Така шкода може бути відшкодована у разі фактичного завдання матеріальних збитків майну громадян внаслідок незаконної збройної агресії.

Позбавлення «володіння» може виникнути також у ситуаціях, коли не було офіційного рішення про скасування особистих прав, але вплив на «володіння» заявника низки різноманітних заходів, застосованих органами державної влади, настільки глибокий, що робить ці заходи подібні до експропріації. Щоб визначити, чи відбулося позбавлення «володіння», Суд не повинен обмежуватися перевіркою того, чи сталося позбавлення власності чи офіційна експропріація; він повинен дивитися глибше й досліджувати реальність ситуації, на яку подається скарга. Оскільки Конвенція має на меті гарантувати права, які є «практичними», необхідно з`ясувати, чи становила така ситуація фактичну експропріацію (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, 1982, § 63; «Васілєску проти Румунії» (Vasilescu v. Romania), 1998, § 51; «Шембрі та інші проти Мальти» (Schembri and Others v. Malta), 2009, § 29; «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], 1999, § 76; Depalle v. France [ВП], 2010, § 78).

Відповідно до ст. 33 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р., пограбування забороняються. Репресалії стосовно осіб, які перебувають під захистом, та їхнього майна забороняються.

Суд приймає до уваги, що у цій справі майно позивача не було фізично знищене. Однак, внаслідок протиправних дій відповідача позивач втратив можливість доступу до свого майна, можливість володіти і користуватися ним, тобто відбулось фактичне позбавлення позивача володінням своїм майном на тривалий період часу. Відповідач, через окупаційні органи влади, розпорядився майном позивача, створив умови для визнання безхазяйним майном об`єктів нерухомого майна, стосовно яких власник не надав документів для внесення їх у реєстр прав власності за законодавством відповідача.

Отже, суд вважає, що має місце експропріація власності позивача з боку відповідача, і тому позивач має право на відшкодування завданих йому збитків, розмір яких дорівнює ринковій вартості об`єктів нерухомого майна в загальній сумі 1 884 900,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, виходячи з приведеного аналізу законодавчих актів та міжнародних договорів, Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, суд уважає обґрунтованими твердження позивача щодо того, що вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, Російська Федерація порушила право позивача жити в мирі в комфортних умовах і захисті всіх прав людини, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини.

Заявник, може вимагати або одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд зазначає, що розв`язання відповідачем збройного конфлікту, окупація частини території України, позбавлення позивача звичного для нього способу життя, переслідування на окупованій території, вимушене переселення, позбавлення його майна і домівки, позбавлення роботи, все це безумовно не могло не призвести до значних і тривалих моральних страждань, розмір яких позивач оцінює в 1 423 450,00 грн.

Обґрунтування моральної шкоди підтверджені дослідженими судом доказами в достатній мірі.

Заперечень щодо розміру моральної шкоди відповідач не заявив.

Враховуючи приведені позивачем обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд уважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього.

Внаслідок викладеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 423 450,00 грн., оскільки така сума, на думку суду, з урахуванням обставин, буде достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої особи.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 4-5, 12-13, 133, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити повністю.

Стягнути з Держави Російської Федерації (місцезнаходження посольства Російської Федерації в Україні: м. Київ, просп. Повітряних Сил, 27) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_5 ) грошову суму в загальному розмірі 3 308 350 (три мільйони триста вісім тисяч триста п`ятдесят) грн. 00 коп., з яких: майнова шкода - 1884900,00 грн., моральна шкода - 1 423 450,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Є.В. Діденко