Справа № 362/1457/24
Провадження № 2/362/1469/24
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

11 вересня 2024 року

суддя Васильківського міськрайонний суд Київської області Марчук О.Л., розглянувши в порядку спрощеного провадження у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що 14 квітня 2023 року відповідач уклав із ТОВ «Лінеура Україна» кредитний договір № 3603895 за яким отримав грошові кошти.

Надалі, 10 листопада 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» і ТОВ «УМ Факторинг» було укладено договір факторингу № 10112023 за яким право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлено на користь позивача.

У підсумку, позивач вказує, що за відповідним договором факторингу він набув право вимоги за зазначеним кредитним договором, а тому, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за наведеним кредитним договором не виконує, у нього виникла заборгованість за кредитом, що порушує права позивача, у зв`язку із чим позивач просить стягнути із відповідача на свою користь заборгованість в загальному розмірі 94 300 гривень 00 копійок (а.с. 1 4).

Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою від 07 травня 2024 року за клопотанням представника позивача витребувано від АТ КБ «Приватбанк» належним чином завірені копії документів про:

-наявність чи відсутність у ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) карткового рахунку № НОМЕР_2 станом на 14 квітня 2023 року;

-наявність чи відсутність перерахування 14 квітня 2023 року ТОВ «Лінеура Україна» кредитних коштів у сумі 11 500 гривень 00 копійок на банківську картку ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) № НОМЕР_2 за договором № 3603895 від 14.04.2023 року (а.с. 37).

Враховуючи, що судове повідомлення про розгляд справи разом із копією ухвали про відкриття провадження по справі та примірником позовної заяви із додатками, надіслані відповідачу за останньою відомою адресою реєстрації місця його проживання повернуто до суду з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», керуючись ч. 4 ст. 130 ЦПК України суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи (а.с. 35, 39, 64).

Одночасно, суд зауважує, що ознайомлення відповідачки з матеріалами цивільної справи не є належним повідомленням її про розгляд справи, оскільки відповідач має бути належним чином повідомлений про розгляд справи лише в порядку передбаченому нормами глави 7 розділу І ЦПК України, які (норми) не містять такого порядку повідомлення відповідача про розгляд справи як «ознайомлення з матеріалами цивільної справи» (а.с. 62, 63).

Як наслідок, суд вважає, що відповідачка належним чином повідомлена про розгляд справи в порядку передбаченому статтею 130 ЦПК України, оскільки судове повідомлення про розгляд справи разом із копією ухвали про відкриття провадження по справі та копією позовної заяви з додатками, надіслане відповідачу за останньою відомою адресою реєстрації місця його проживання (яку також зазначено в договорі № 69/2024 про надання правової допомоги від 12 квітня 2024 року) повернуто до суду з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», а тому відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України слід вважати, що відповідачка належним чином повідомлена про розгляд справи.

Оскільки відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку передбаченому статтею 130 ЦПК України, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд наголошує на тому, що відповідачка не подала відзив на позов у встановлений цивільним процесуальним законом строк!!!

У зв`язку із цим, суд не приймає до уваги зміст відзиву на позов, оскільки всупереч вимог статей 83 і 191 ЦПК України, відзив подано із порушенням зазначеному в ухвалі від 07 травня 2024 року про відкриття провадження по справі строку для подання відповідачем відзиву на позов (а.с. 36).

В резолютивній частині ухвали від 07 травня 2024 року про відкриття провадження по справі визначено: строк для подання відповідачем відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (а.с. 36).

Натомість, поштовий конверт у якому суд надіслав відповідачу судове повідомлення про розгляд справи разом із копією ухвали про відкриття провадження по справі та примірником позовної заяви із додатками, повернуто до суду без вручення (а.с. 64).

Отже, відповідач не отримав у встановленому цивільним процесуальним законом порядку копію ухвали від 07 травня 2024 року про відкриття провадження у даній справі.

Оскільки відповідач не отримав у встановленому цивільним процесуальним законом порядку копію ухвали від 07 травня 2024 року про відкриття провадження у даній справі, суд приходить до логічного, послідовного і обґрунтованого висновку про те, що відповідно до норм статті 191 ЦПК України, у відповідача не виникло процесуального права подати відзив на позов, оскільки відповідач надіслав суду відзив не у строк встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Як наслідок, у суду відсутні процесуальні підстави для врахування відзиву на позов при постановленні судового рішення по суті даної справи.

Зважаючи на наведені обставини неотримання відповідачкою у спосіб встановлений цивільним процесуальним законом судового повідомлення про розгляд справи разом із копією ухвали про відкриття провадження по справі та копією позовної заяви з додатками, а також подання відзиву на позов не у строк встановлений цивільним процесуальним законом, суд приходить до висновку про те, що відповідачка неналежним чином виконує свої процесуальні обов`язки та не добросовісно здійснює свої процесуальні права, оскільки не отримуючи у встановлений процесуальним законом спосіб судові повідомлення, відповідачка тим самим ухиляється від отримання судових повідомлень.

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

14 квітня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3603895 за умовами якого товариство надало відповідачу кредит в сумі 11 500 гривень 00 копійок на строк 360 днів зі сплатою відсотків у розмірі 59 140,89 % річних (а.с. 12 20).

Також, відповідача ознайомлено із паспортом споживчого кредиту, у якому зафіксовано основні умови надання кредиту та порядок його повернення (а.с. 21 22).

Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується листом № 3684 від 30.11.2023 року ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та наданими на ухвалу суду відомостями листа АТ КБ «Приватбанк» від 15.05.2024 року (а.с. 23, 60).

Потім, позивач уклав відповідний договір факторингу із вказаним кредитором відповідача за наведеним кредитним договором, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги за кредитними зобов`язаннями відповідача по зазначеному укладеному договору.

Зокрема, за договором факторингу № 10112023 від 10.11.2023 року укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» і ТОВ «УМ факторинг» до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором відповідача № 3603895 від 14.04.2023 року (а.с. 6 9, 10, 11).

Під час розгляду справи встановлено, що відповідач не виконує свої зобов`язання перед позивачем за вказаним кредитним договором по якому позивач набув право вимоги від кредитора.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За нормами статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини 1 і 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу.

Таким чином, оскільки відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплатити процентів у строки передбачені наведеним кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за даним кредитним договором.

Проте, в супереч вимогам статей 76 84 ЦПК України, позивач не надав суду жодних прямих, достовірних, беззаперечних, належних, допустимих і об`єктивних доказів на підтвердження розміру кредитної заборгованості за відсотками.

Отже, під час розгляду справи позивачем, не виконано, передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, позивач не довів ту обставину, на яку він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину розміру заборгованості за відсотками в сумі 82 800 гривень 00 копійок.

Як наслідок, наведені за змістом позовної заяви доводи позивача стосовно розміру заборгованості за відсотками в сумі 82 800 гривень 00 копійок, суд не приймає до уваги та відхиляє, оскільки такий розмір заборгованості не підтверджено у встановленому цивільним процесуальним законом жодними фактичними доказами (наприклад але не виключно: довідку про суму заборгованості, розрахунок заборгованості, фінансові документи щомісячних (чи щоденних) нарахувань відсотків за кредитом).

При цьому, суд вважає, що позивач беззаперечно мав можливість додати до позовної заяви усі докази, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Зокрема, під час розгляду даної справи судом не встановлено обставин які об`єктивно перешкодили чи унеможливили надання позивачем суду наприклад але не виключно: довідки про суму заборгованості, розрахунку заборгованості, фінансових документів щомісячних (чи щоденних) нарахувань відсотків за кредитом.

Згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Воднораз, у суду відсутні сумніви у добросовісному здійсненні позивачем його процесуальних прав і виконання обов`язків щодо доказів, оскільки у даній справі позивачу надано правову допомогу фахівця у галузі права адвоката.

За таких обставин, позов є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню в обсязі визначеному судом у розмірі стягнення наданої відповідачці суми кредиту 11 500 гривень 00 копійок.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

За подачу даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3 028 гривень 00 копійок, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією № 171 від 29 січня 2024 року (а.с. 28).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Зокрема, разом із позовом надано суду договір про надання правової (правничої) допомоги № 15/12/2023 від 01 грудня 2023 року разом із актом № 115 від 08 грудня 2023 року та платіжною інструкцією № 691 від 20 грудня 2023 року, з яких вбачається, що позивачем сплачено вартість правових послуг у даній справі на суму 6 000 гривень 00 копійок (а.с. 24, 26, 27).

Тобто, на підставі статей 133, 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, суд враховує обставину часткового задоволення позовних вимог в обсязі 12,2 % та відмові у задоволенні 87,8 % позовних вимог.

Як наслідок, на підставі пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати слід покласти на:

-позивача у розмірі 87,8 %, що становить 7 926 гривень 58 копійок;

-відповідача у розмірі 12,2 %, що становить 1 101 гривня 42 копійки.

У зв`язку із цим, слід стягнути з відповідачки на користь позивача у відшкодування судових витрат грошові кошти в сумі 1 101 гривня 42 копійки.

Відносно судових витрат відповідачки на правову допомогу, суд враховує наступне.

Представником відповідачки надано копію договору № 69/2024 про надання правової допомоги від 12 квітня 2024 року разом із копіями ордеру від 07.05.2024 року, акту про надання правової допомоги від 10 червня 2024 року та листа № 69/2024 від 10 червня 2024 року, з яких вбачається, що адвокатом обраховано суму послуг з правової допомоги відповідачці у даній справі в розмірі 3 500 гривень 00 копійок (а.с. 79, 80, 81 86, 87).

Натомість, суд звертає увагу та наголошує на тому, що вказані документи лише підтверджують обраховану вартість правових послуг наданих адвокатом відповідачці.

Проте, в матеріалах справи відсутні та стороною відповідача суду не надані документи на підтвердження тієї обставини, що вартість отриманих правових послуг дійсно була оплачена відповідачкою.

Одночасно, суд враховує положення пункту 4.1. договору № 69/2024 про надання правової допомоги від 12 квітня 2024 року, який визначає оплату клієнтом правової допомоги відповідно до додаткової угоди до цього договору.

Також, пунктом 4.3. договору № 69/2024 про надання правової допомоги від 12 квітня 2024 року, визначено, що оплата за даним договором здійснюється не пізніше трьох днів з моменту отримання клієнтом рахунку.

Однак, суду не надано додаткової угоди про визначення оплати за договором та у суду відсутні відомості про те, що відповідачка отримала від адвоката відповідний рахунок.

Крім того, суд критично оцінює зміст листа № 69/2024 від 10 червня 2024 року про отримання адвокатом винагороди, оскільки такий лист не є належним документом на підтвердження оплати правових послуг за вказаним договором (а.с. 79).

Тобто, у суду відсутні відомості про здійснення відповідачкою фактичної оплати судових витрат на правову допомогу у даній справі.

Норма пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Однак, суду не надано суду відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідачкою відповідних витрат на правову допомогу.

Одночасно, суд враховує наступне.

Зокрема, при вирішенні даної заяви, суд керується і застосовує правові висновки наведені у пункті 31 постанови Верховного Суду від 20 липня 2021 року по справі № 922/2604/20 за якими: відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Як підсумок, суд вважає, що через відсутність в матеріалах справи фінансових документів на підтвердження фактично сплачених відповідачкою витрат на правову допомогу, стороною відповідача не підтверджено факт здійснення відповідачкою витрат на правову допомогу від адвоката.

У зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що відсутні процесуально-правові підстави для ухвалення судом рішення про розподіл судових витрат відповідачки на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 526, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України, статтями 1 13, 19, 23, 27, 34, 76 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 265, 273, 274 279 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Частково задовольнити позов.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» кредитну заборгованість в сумі 11 500 (одинадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.

Відмовити в задоволенні решти вимог позову.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» грошові кошти в сумі 1 101 (одна тисяча сто одна) гривня 42 копійки у відшкодування судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя

Дата складення повного рішення суду 11 вересня 2024 року.