провадження 2 /201/3852/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м. Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Федоріщев С.С., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 адвоката Кузякова Олександра Володимировича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки і піклування Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

23 серпня 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки і піклування Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дітей, та ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2024 року відкрито провадження у даній справі.

04 вересня 2024 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Кузякова Олександра Володимировича про забезпечення позову шляхом заборони матері ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), особисто або через третіх осіб, без письмового дозволу батька, вивозити за межі території України неповнолітніх дітей ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , до набрання законної сили рішенням суду у справі про визначення місця проживання дітей із батьком.

В обґрунтування своєї заяви, заявник посилається на те, що діти позивача наразі фактично перебувають із батьком, повертатися до Німеччини, звідки вони разом відповідачкою повернулися в Україну після тимчасової евакуації, зумовленої початком агресії рф проти України, наразі не бажають. Проте, існує ризик того, що відповідачка (мати), може підступно відібрати дітей та покинути межі України.

Дані побоювання позивач має з причин набутого «досвіду», так як відповідачка вже переїжджала із відомого позивачу місця, а саме з Іспанії до Німеччини, не відповідала на дзвінки, змінювала номери телефонів, а тому позивачу довелося шукати своїх дітей через родичів та друзів.

Крім того, існує ризик того, що відповідачка може перевезти дітей на територію країни-агресора, що неможливо допустити в жодному разі, через те, що зв`язок з дітьми втратиться назавжди.

Також заявник звертає увагу на те, що 30.08.2024 відповідачка приїхала до України і намагалась силовим способом забрати дітей. Вона разом з трьома невідомими чоловіками міцної статури, приїхала до житлового комплексу в якому проживає Позивач разом з дітьми. ОСОБА_2 кричала, поводилась неадекватно, погрожувала що забере дітей, вивезе і зробить все щоб батько їх більше ніколи не побачив. ОСОБА_2 разом із чоловіками здійснювали моральний тиск на позивача, принижували його та намагались спровокувати.

Після того як чоловіки покинули територію житлового комплексу, з`явилась невідома жінка, яка в подальшому декілька годин караулила під виходом і слідкувала за ОСОБА_1 і почала також провокувати конфлікти щодо того самого предмета.

Отже, ОСОБА_2 , має на меті забрати дітей у ветерана ЗСУ та незаконно вивезти їх з території України в обхід судового вирішення спору. Вона не бажає вирішити справу цивілізовано в порядку судочинства, та має намір вивезти дітей силою і позбавити батька можливості бачитись із дітьми. Описана поведінка ОСОБА_2 негативно впливає на дітей, їх розвиток та психоемоційний стан.

Оскільки батько розуміє що діти все ж люблять свою маму і їм потрібно бачитись, нещодавно він привіз дітей до будинку, де сьогодні тимчасово мешкають батьки відповідачки і куди приїхала сама відповідачка. Цей будинок був придбаний позивачем для дітей на майбутнє, і зараз в судовому порядку такий будинок був визнаний спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно ОСОБА_1 є власником цього будинку та земельної ділянки.

Коли він привіз дітей, ОСОБА_2 їх забрала і завела до будинку, при цьому батько залишився чекати на вулиці, де на нього продовжували здійснювати моральний тиск батьки відповідачки. Зі слів сина, матір, спілкуючись з дітьми, почала змушувати дітей обрати з ким вони хочуть жити. Але, з психологічної точки зору, очевидно що ставити дітей перед вибором «мама чи тато» є неправильним, оскільки діти завжди люблять обох батьків і не повинні обирати. Тим паче у такому юному віці, діти не можуть розсудливо сприймати подібні запитання, що неодмінно травмує дитячу психіку, викликає тривогу і невпевненість.

Надалі ОСОБА_2 , закривши дітей самих у будинку, вийшла на вулицю де знову влаштувала скандал. Вона почала кричати, погрожувати що забере дітей та вивезе з України. Казала що більше ніколи не планує повертатись в Україну, не відпустить в Україну дітей і зробить усе можливе, аби батько ніколи більше не побачив своїх дітей.

Тобто ветерана ЗСУ, який брав активну участь у бойових діях, служив у «найгарячіших» точках фронту, захищав м. Бахмут, Ізюм, Соледар та ін., за що був нагороджений почесною відзнакою «За заслуги у важких боях», і все це робив з метою забезпечення вільного та незалежного майбутнього в Україні для своїх дітей, сьогодні намагаються силовим способом позбавити можливості брати участь у житті та вихованні його рідних дітей - громадян України. Колишня дружина - матір дітей, яка має проросійські погляди, не просто хоче жити за кордоном, вона створює усі можливі перешкоди для зустрічей і спілкування батька з дітьми, активно протидіє тому щоб діти перебували в Україні, не хоче щоб батько зустрічався з дітьми навіть за кордоном, і при цьому ще й може вивезти дітей до росії, куди очевидно батько просто не зможе приїжджати, а дипломатичні стосунки між Україною і росією розірванні, тобто і рішення суду виконуватись не будуть.

Тому, заявник вважає, що заява про забезпечення позову шляхом тимчасової заборони матері вивозити дітей за межі України є надійним способом отримання захисту, та недопущення розлучення дітей з батьком та переїзду малолітніх дітей за межі країни до вирішення справи в суді.

Ознайомившись із заявою про забезпечення позову та додані до неї документи, розглянувши матеріали справи в частині, що стосуються даної заяви, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, іншими заходами у випадках, передбаченими законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Визначений положеннями ЦПК України перелік видів забезпечення позову не є вичерпним.

Розглядаючи подану заяву про забезпечення позову, суд враховує, що цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

З матеріалів поданої заяви про забезпечення позову, а також з матеріалів справи за позовом ОСОБА_1 убачається, що ним дійсно подано позовну заяву до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2024 року відкрито провадження у даній справі за цим позовом, призначене підготовче судове засідання.

Також з доданих до заяви матеріалів убачається, що місцевим судом Віпперфюрта Федеративної Республіки Німеччина 18 січня 2024 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у сімейній справі щодо їх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до якої батьки узгодили, що батько буде мати контакт з дітьми у 2024 році наступним чином: 19.05.202427.05.2024; 30.06.2024-29.07.2024; 29.09.202407.10.2024. Між батьками існує домовленість про те, що діти проведуть новорічну ніч 2024 року з матір`ю; мати повідомить батька до 30.06.2024 року про свої пропозиції щодо чотирьох більш тривалих візитів у 2025 році. Крім того, батьки погодилися, що діти будуть з матір`ю на дні народження у 2025 році, а потім контакт з дітьми на дні народження буде змінюватися щороку (2026 рік з батьком, 2027 рік з матір`ю і т.д.). Мати погоджується передавати паспорти дітей батькові під час кожного візиту, батьки взаємно зобов`язалися інформувати один одного, куди вони подорожують з дітьми.

З зазначеного рішення випливає, що відповідачка має місце проживання у Федеративній Республіці Німеччина, та діти на час його ухвалення перебували з нею.

Крім того, до заяви додано копії паспортів дітей сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які містять відмітки прикордонної служби про їх перебування за кордоном з 05.03.2022 та останній в`їзд в Україну 06.07.2024, а в матеріалах справи наявні витяги з Реєстру Дніпровської територіальної громади про їх реєстрацію за місцем проживання позивача за адресою АДРЕСА_1 у квартирі загальною площею 119,2 кв.м., та житловою площею 107,4 кв.м., яка належній останньому, та цей факт підтверджується копіями договору дарування вказаної квартири позивачу від 29.11.2023 та технічного паспорту на неї, теж доданих до позовної заяви, що вказує на наявність постійного місця проживання дітей сторін на території України.

Аналізуючи наведене та доводи заявника щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову, суд доходить до висновку про те, що незважаючи на наявність судового рішення місцевого суду Віпперфюрта Федеративної Республіки Німеччина від 18.01.2024 про затвердження мирової угоди між сторонами щодо графіку спілкування позивача з дітьми, між сторонами на теперішній час дійсно існує спір щодо місця їх проживання. Зокрема, мова йде й про країну подальшого проживання дітей, адже на дату винесення зазначеного рішення іноземного суду, діти перебували за кордоном у зв`язку із вимушеною евакуацією на початку російської агресії проти України, куди їх вивезла мати відповідачка по справі.

Застосоване законодавство та висновки суду.

Згідно з частинами першою та другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Положеннями статті 9 Конституції України та ЗУ «Про міжнародні договори і угоди» передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Даній справі спір виник між батьками малолітніх дітей щодо їх місця проживання, яке, на думку позивача, має бути визначено саме з ним на території України, що пов`язано із поверненням дітей на Батьківщину з закордону, де вони вимушено тимчасово перебували в евакуації. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької Конвенції, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року.

Виходячи зі змісту статті 3 Гаазької Конвенції уповноважений орган розглядає дії батька або матері як міжнародне викрадення за сукупності таких умов: 1) дитина мала постійне місце проживання в країні-учасниці Конвенції; 2) дитина незаконно переміщена або утримується за кордоном з порушенням справ піклування за умови, що ці права ефективно здійснювалися до її переміщення; 3) дитина не досягла 16-річного віку.

За положеннями пункту «b» частини другої статті 7 Гаазької Конвенції Центральні органи співпрацюють один з одним і сприяють співробітництву між компетентними органами своїх держав з метою забезпечення негайного повернення дітей та досягнення інших цілей цієї Конвенції. Зокрема, вони вживають усіх належних заходів для того, щоб запобігти нанесенню подальшої шкоди дитині або збитку зацікавленим сторонам шляхом вжиття або спричинення вжиття тимчасових заходів.

Згідно зі статтею 12 Гаазької Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Предметом позовних вимог у справах про повернення дитини до іноземної держави є визнання незаконним вивезення та/або утримання на території країни тимчасового перебування дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання, а також питання піклування про дитину, яке охоплює права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину і, зокрема, право визначати місце проживання дитини й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд за кордон.

Таким чином, з урахуванням положень пункту «b» частини другої статті 7, статті 12 Гаазької Конвенції позивачі у справах про повернення дитини до країни походження та визначення її місця проживання в цій країні, можуть подавати до суду клопотання про вжиття заходів для забезпечення позову. Зокрема, такими заходами забезпечення можуть бути заборона дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України.

У постанові від 14 лютого 2022 року у справі №754/7569/21 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зробила висновок, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України.

У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

Отже, враховуючи наявний між батьками судовий спір щодо місця проживання їх дітей, що полягає, зокрема, й у країні такого проживання, з метою запобігання подальшому можливому переміщенню дітей, що може перешкодити ефективному виконанню судового рішення в разі задоволення позову, суд вважає за необхідне задовольнити подану заяву про забезпечення позову.

При цьому, суд враховує той факт, що на території України введено воєнний стан та триває збройний конфлікт. Ця обставина створює певну небезпеку для життя та здоров`я дитини і може обумовлювати необхідність вивезення дитини за межі України.

За змістом статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані піклуватися про життя та здоров`я дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

В такому випадку достатнім запобіжником настання негативних наслідків у період дії на території України воєнного стану є обмеження права виїзду малолітньої дитини за межі України саме без належної згоди батька, що залишає можливість у випадку настання загрозливої для життя і здоров`я ситуації виїзду дитини за межі України у безпечне місце. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС від 31 січня 2024 року у справі №711/4569/23.)

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.149, 150, 153, 259-261, 353-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Кузякова Олександра Володимировича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки і піклування Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дітей - задовольнити.

Забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки і піклування Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дітей шляхом заборони матері ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), особисто або через третіх осіб, без письмового дозволу батька, вивозити за межі території України неповнолітніх дітей ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , до набрання законної сили рішенням суду у справі про визначення місця проживання дітей із батьком.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Примірник ухвали направити особам, яких стосується захід забезпечення позову та Державній прикордонній службі України - для вжиття відповідних заходів.

Строк пред`явлення ухвали до виконання - три роки.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.С. Федоріщев