Провадження № 2/761/5427/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Марінченко Л.В.,

за участі

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Представник Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17.01.2020 р. № 162-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики 17.02.2020 р. у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Не погоджуючись із своїм звільненням, відповідач звернулась до суду та рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.07.2020 р. визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства № 162-к від 17.01.2020 р., поновлено ОСОБА_1 на посаді з 18.02.2020 р., стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.02.2020 р. по 07.07.2020 р. у сумі 130 712,40 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2020 р. частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 - рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.07.2020 р. скасовано в частині відмови в задоволенні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення моральної та в частині задоволення вимоги про скасування наказу. В цій частині прийнято нову постанову, якою стягнуто з Міністерства на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., визнано протиправним та скасовано п. 1 наказу Мінекономіки від 17.01.2020 р. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення суду виконано Мінекономіки 22.02.2021 р.. Разом з тим, листом від 12.11.2020 р. № 269.5-5324/20 Солом`янська районна філія Київського міського центру зайнятості звернулась до позивача з вимогою відшкодувати Київському міському центру зайнятості виплачені в якості допомоги по безробіттю ОСОБА_1 кошти сума яких складає 55 385грн. 15 коп. Відповідно до платіжного доручення № 4365 від 16.12.2020 р. Мінекономіки сплатило Київському міському центру зайнятості 55 385,15 грн. Під час розгляду Окружним адміністративним судом м. Києва при присудженні оплати за час вимушеного прогулу не були враховані грошові кошти отримані працівником по безробіттю. ОСОБА_1 не повідомила про такі виплати. Отже, Мінекономіки зазнало збитків, оскільки за рахунок державного бюджету ОСОБА_1 були виплачені кошти у зв`язку із поновленням на посаді в розмірі 130 712,40 грн. та сплачені Київському міському центру зайнятості виплачені в якості допомоги по безробіттю кошти у сумі 55 385,15 грн. За таких обставин, представник відповідно до положень ст. 1212 ЦК України просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України суму у розмірі 55 385 грн. 15 грн. та сплачений судовий збір.

Провадження у справі відкрито 17.05.2021 р., відповідно до приписів ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

16.11.2021 р. прийнято рішення про здійснення переходу з розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення в розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де зазначено наступне. Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Реєстрація особи у районному центрі зайнятості як безробітної, та отримання допомоги по безробіттю не є підставою для зменшення розміру суми виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16. За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.03.2022 р. позов Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України до ОСОБА_1 задоволено.

13.11.2023 р. за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення, останнє скасовано. Розгляд справи по суті призначений в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заперечень від нього щодо заочного розгляду справи не надходило.

Відповідач в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, оскільки позов є безпідставним та вимоги Міністерства не відповідають нормам чинного законодавства України.

Вислухавши доводи відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 . перебувала в трудових відносинах з Міністерством економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України, займаючи посаду заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики.

Наказом позивача № 162-к від 17.01.2020 п. ОСОБА_1 звільнено з посади з 17.02.2020 р. у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.07.2020 р. частково задоволено позов ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ № 162-к від 17.01.2020 р.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України.

Стягнуто з Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 130 712,40 грн.

В задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 року в частині відмови в задоволенні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про стягнення моральної шкоди та в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 162-к від 17 січня 2020 року. Прийнято нову постанову в цій частині, якою стягнуто з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн (десять тисяч гривень, 00 копійок). Визнано протиправним та скасовано пункту 1 наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17 січня 2020 року № 162-к. У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 року залишено без змін.

Як свідчать матеріали справи, наказом Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України № 1304-к від 30.09.2020 р. ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України.

Довідка директора департаменту фінансово-господарської діяльності Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України від 22.02.2021 р. за № 2121-12/547 свідчить про те, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено на виконання рішення суду середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 130 712,40 грн.

16.11.2020 р. в адресу позивача надійшов лист Солом`янської районної філії Київського міського центру зайнятості з повідомленням про те, що на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.07.2020 р. у справі № 640/3806/2020 та рішення Комісії з розслідування страхових випадків КМЦЗ від 06.10.2020 р. при проведенні розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення, про що складено Акт розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» №; 2568 від 06.11.2020 р., встановлено, що ОСОБА_1 , яка в період перебування на обліку в Солом`янській районній філії КМЦЗ , як безробітна, та отримання допомоги по безробіттю, згідно наказу № 1336-к від 01.10.2020 р. Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України поновлена на роботі на посаді директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики з 18.02.2020 р.

Також у листі зазначено, що наказом Солом`янської районної філії КМЦЗ № 56/269-02/20 від 11.11.2020 р. було прийнято рішення про повернення Міністерством надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття, отриманої ОСОБА_1 за період з 18.03.2020 р. по 30.09.2020 р. згідно розрахунку, у сумі 55 385 грн. 15 коп.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Платіжним дорученням № 4365 від 16.12.2020 р. на виконання вищенаведеної норми Закону позивачем було перераховано Київському міському центру зайнятості грошові кошти у розмірі 55 385,15 грн., призначення платежу - повернення допомоги по безробіттю ОСОБА_1 .

Представник позивача вказує, що у зв`язку із поновленням ОСОБА_1 на посаді, виплаті їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду кошти, набуті відповідачем як допомога по безробіттю є безпідставно набутими, оскільки відпала підстава її набуття, і підлягає поверненню Мінекономіки.

Так, відповідно до п.1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Відповідно до п. 8 ст. 1 вищенаведеного Закону визначено, що страховий випадок - це подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Частиною 1 статті 6, частиною 1 статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що застраховані особи мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття; допомога по безробіттю є одним із видів забезпечення.

У ст. 31 зазначеного Закону визначено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду (п.2).

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд має право: стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

В свою чергу за ч. 4 ст. 35 вищевказаного Закону із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу зареєстрованого безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема за віком, на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до п. п. 2-3 чч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили, подання безробітним особисто письмової заяви про зняття його з реєстрації як безробітного або відмови від її послуг.

З огляду на вищенаведені норми права можна зробити висновок, що відповідач у період його незаконного звільнення, що не підлягає доказуванню в силу ст. 82 ЦПК України, правомірно звернувся до КМЦЗ та отримував допомогу по безробіттю, виплата якої йому припинена з моменту набрання законної сили рішенням про поновлення його на займаній посаді.

З огляду на положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» відповідний центр зайнятості правомірно звернувся до позивача з вимогою щодо відшкодування виплаченої на користь незаконно звільненого працівника допомоги по безробіттю.

Так, Велика палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 зробила наступний висновок - відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Посилання апеляційного суду, з висновком якого погодився і суд касаційної інстанції, на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248- IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України»».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16, від 13 лютого 2019 року у справі № 815/2959/17 та від 31 березня 2020 року у справі 819/991/18.

При цьому суд не може покласти в основу рішення для задоволення позову приписи ст. 1212 ЦК України, з огляду на те, що за даною нормою закону поверненню підлягає лише безпідставно набуте майно, в даному випадку грошові кошти, оскільки допомога по безробіттю виплачена ОСОБА_1 відповідним органом з підстав, передбачених нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та у встановленому даним законом порядку.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до пункт 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Виходячи із аналізу статті 1215 ЦК України обов`язок довести наявність рахункової помилки або недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у частині першій вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Наведене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц, постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» надається роз`яснення поняттю лічильної (рахункової) помилки - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період.

Разом з тим, докази, які б свідчили про рахункову помилку з боку Міністерства економіки України чи надання відповідачем завідомо неправдивих даних, які стали підставою для нарахування заробітної плати, а також зловживань з боку відповідача при її отриманні, в матеріалах справи відсутні.

Крім того, необхідно наголосити, що встановлена судовим рішенням протиправність звільнення ОСОБА_1 з посади є відповідальністю Міністерства економіки України, що передбачено положенням ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а також недоведеності факту вчинення відповідачем будь-яких дій, що могли вказувати на його недобросовісність при одержані плати за виконану роботу.

За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Підсумовуючи все вищенаведене суд приходить до висновку, що Міністерством економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України не доведено можливість стягнення з ОСОБА_1 суми у розмірі 55 385, 15 грн., а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні заявлених вимог.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 2-5,11-13,142,258,259,263,268,352,354 ЦПК України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України до ОСОБА_1 про стягнення коштів залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10.09.2024 року.

Суддя: