Провадження № 2/638/510/24
РІШЕННЯ

Іменем України

04 вересня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

за участі секретаря судових засідань Комлєвої К.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 3 особи Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Орлова Олена Миколаївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кожемякін Андрій Анатолійович про визнання недійсним шлюбного договору, визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Орлова О.О., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кожемякін А.А., служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання недійсним договору дарування, який у подальшому уточнив та в кінцевій редакції просив визнати недійсними шлюбний договір від 03 липня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А., за реєстровим номером № 2574 та визнати недійсним договір дарування від 14 липня 2020 року, укладений між ОСОБА_5 , який діяв і інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 446 та просив стягнути понесені ним судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначав, що 15 березня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 було укладено договір позики, на виконання умов якого ОСОБА_5 склав власноручно написану розписку про те, що він отримав у борг 15 000,00 доларів США 00 центів строком на 3 місяці, тобто до 15 червня 2017 року. Вказані грошові кошти ОСОБА_5 у строки, передбачені розпискою, не повернув, натомість з метою ухилитися від виконання своїх зобов`язань за ним, уклав шлюбний договір із своєю дружиною ОСОБА_6 , який було посвідчено 03 липня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А., за реєстровим номером № 2574. Відповідно до пункту 2.2. вказаного шлюбного договору від 03 липня 2017 року - нерухоме та рухоме майно, майнові права, корпоративні права, земельні ділянки, які будуть придбані (куплені) або вже придбані (куплені) одним із подружжя за договорами купівлі-продажу під час шлюбу, є його особистою приватною власністю, у разі розірвання шлюбу та розподілу спільного майна подружжя, набутого за час шлюбу, це майно не підлягає розподілу між подружжям і не є спільним сумісним майном подружжя. Вказував, що ОСОБА_5 уклавши безоплатний договір із близьким родичем, тобто дружиною ОСОБА_6 , в той час, коли він був винен грошові кошти ОСОБА_9 , правонаступником якої у подальшому став позивач, внаслідок укладення якого частка відповідача ОСОБА_5 у спільній власності подружжя була припинена. 02 серпня 2018 року між ОСОБА_9 та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги, згідно умов якого новим кредитором відповідача ОСОБА_5 за вказаним договором позики від 15 березня 2017 року став позивач. 05 вересня 2018 року у зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_5 своїх зобов`язань за договором позики, позивач звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області із позовною заявою до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, Рішенням Дергачівського районного суду від 29 листопада 2018 року, залишеного в силі Постановою Харківського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у задоволенні позову було відмовлено, однак Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року було задоволено позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.03.2017 року в розмірі 418 278,00 (чотириста вісімнадцять тисяч двісті сімдесят вісім гривень 00 копійок) гривень, що є еквівалентом 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч доларів США 00 центів) доларів США та відсотки за користування позикою в розмірі 88 927,04 (вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот двадцять сім гривень 00 копійок) гривень а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 22 827,56 (двадцять дві тисячі вісімсот двадцять сім гривень 56 копійок) гривень. Вказував, що зазначена Постанова Верховного Суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень було оприлюднено 06 липня 2020 року та ОСОБА_5 , дізнавшись про те, що з нього в подальшому може бути стягнута заборгованість, в тому числі шляхом звернення стягнення на його частку в спільному майні подружжя частину квартири АДРЕСА_1 , орієнтовно через два тижні після публікації Постанови Верховного Суду від 01 липня 2020 року, ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 , діючи як законний представник неповнолітньої ОСОБА_7 , з метою приховання майна від стягнення, уклали фіктивний договір дарування від 14 липня 2020 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 446, згідно умов якого неповнолітня дочка відповідачів ОСОБА_7 стала власником квартири АДРЕСА_1 . Зазначав, що він 24 липня 2020 року отримав виконавчі листи для примусового виконання рішення Верховного Суду від 01 липня 2020 року та 27 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. були відкриті виконавчі провадження за цими виконавчими листами та розпочато процедуру виконання.

В процесі виконання Постанови Верховного Суду від 01 липня 2020 року та в процесі розгляду цієї справи, ОСОБА_1 стало відомо про укладення оскаржуваних договорів шлюбного договору від 03 липня 2017 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А., зареєстрований в реєстрі за № 2574 та договору дарування від 14 липня 2020 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 446. Крім того, зазначав, що як стало відомо позивачу, відповідно до пункту третього Договору дарування від 14 липня 2020 року квартира, яка відчужується, належить « ОСОБА_10 » на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24 лютого 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за реєстровим номером № 1320, зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.02.2009 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 25.02.2009 року, номер витягу 21988905, реєстраційний номер 2424103, номер запису П-1-38253 в книзі №1.

Також зазначав, що копія договору купівлі продажу у позивача була відсутня, однак судом було витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гібадулової Л.А. копію вказаного договору купівлі-продажу від 04 лютого 2009 року та доданих до нього документів, в тому числі долученої до матеріалів справи заяви ОСОБА_5 , від 24 лютого 2009 року, зареєстрована в реєстрі за № 1319, вбачається, що він надав згоду своїй дружині ОСОБА_6 на придбання за ціну та на умовах йому відомих вказаної квартири. Зазначена заява була подана відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України, яка передбачала режим спільної власності цього нерухомого майна. Однак, як зазначав позивач у позові - пунктом шостим Договору дарування від 14 липня 2020 року було передбачено, що Дарувальник свідчить, що відчужувана квартира є її особистою власністю, вона набута ОСОБА_10 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , але згідно укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 оспорюваного шлюбного договору (укладеного в шлюбі), що був посвідчений 03 липня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А. за реєстровим номером № 2574, подружжя домовилось про непоширення на нерухоме або рухоме майно, що підлягає державні реєстрації, набуте ними під час шлюбу, положень статті 60 Сімейного кодексу України і вважають це майно особистою приватною власністю того з подружжя, на ім`я якого оформлений право встановлювальний документ та/або проведена державна реєстрація права власності відповідно до закону, про що свідчить заява відповідачки ОСОБА_6 від 14 липня 2020 року».

Вказував, що оспорювані шлюбний договір та договір дарування є фіктивними, були укладені відповідачами виключно з метою ухилитись від виконання ОСОБА_5 зобов`язань за договором позики від 15 березня 2017 року та Постанови Верховного суду від 01 липня 2020 року, оскільки укладені між близькими родичами безоплатно та у той час, коли ОСОБА_5 був боржником та виконання ним своїх зобов`язань вже було прострочено. Крім того, стверджував, що квартира використовується тими ж особами, що і до укладення спірних договорів, особові рахунки ніхто не переоформлював, за комунальні послуги сплачують і надалі за старим особовим рахунком. З моменту укладення договору дарування, матір ОСОБА_6 з квартири не виписалась, тобто фактично квартира використовується для проживання тими самими людьми, що і до укладення договору дарування.

Зазначав, що укладаючи шлюбний договір між боржником та членом його родини дружиною ОСОБА_6 , у той час, коли була наявна прострочена заборгованість за договором позики, що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , відноситись до цих угод слід критично, оскільки останні є фраудаторним, спрямованим виключно на шкоду кредитору, для того, щоб зробити неможливим чи суттєво утрудненим виконання рішення у справі про стягнення коштів. Зазначений шлюбний договір є безоплатним правочином, після його укладення, спільне майно подружжя було зареєстровано за ОСОБА_6 , що унеможливило виділення його в натурі та звернення стягнення на таку частку боржника. Пояснював, що після укладення шлюбного договору та після набрання чинності рішенням Верховного Суду у справі № 619/3555/18 від 01 липня 2020 року, вказана квартира була подарована малолітній, спільній дитині відповідачів ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі такого самого фраудаторного, а значить фіктивного договору дарування.

Просив вважати дії відповідачів, такі як - укладення шлюбного договору після того, як ОСОБА_5 не погасив заборгованість за договором позики від 15 березня 2017 року, укладення цього договору між близькими родичами (чоловіком та дружиною), внаслідок якого змінено правовий статус майна та воно фактично вибуло із власності боржника, безкоштовний характер такого договору, переоформлення майна на малолітню спільну дитину відповідачів через декілька тижнів після набрання законної сили та публікації в загальному доступі Постановою Верховного Суду про стягнення з ОСОБА_5 суми боргу та відсутність логічної необхідності в укладенні таких договорів такими, що були спрямовані виключно на те, щоб приховати майно ОСОБА_5 від звернення стягнення на нього.

У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Ніколаєв В.О. позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Пояснювали, що до оспорюваних угод слід відноситись критично, оскільки вони були укладені безоплатно, між близькими родичами виключно для того, щоб уникнути звернення стягнення на частку у майні боржника ОСОБА_5 . Крім цього пояснювали, що аналогічні дії вчинив відповідач ОСОБА_5 і щодо іншого свого майна, зокрема, 20 липня 2021 року між ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 та ОСОБА_13 (сестрою ОСОБА_5 і дочкою ОСОБА_11 і ОСОБА_12 ) було укладено договір дарування квартири, що був посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1990, згідно умов якого у власність сестри відповідача ОСОБА_5 перейшла квартира АДРЕСА_2 , де відповідачу ОСОБА_5 належала 1/3 її частина. Вказані дії в своїй сукупності просили вважати системними, які свідчать про намір саме ухилитися від виконання ОСОБА_5 своїх зобов`язань, без логічної необхідності, вчинені у той час, коли ОСОБА_5 вже був винен кошти позивачу.

У лютому 2022 року відповідачка ОСОБА_6 направила до суду відзив на позовну заяву, у якому просила застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування причин для відмови у задоволенні позову вказувала, що укладаючи із ОСОБА_5 шлюбний договір інтереси позивача не були порушені, оскільки останній було укладено ще до набрання чинності Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року. Стверджувала, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення коштів тільки у 2018 році, а до цього жодної заборгованості у ОСОБА_5 перед ним не було. Зазначала, що їй не було відомо про укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 договору позики, а кошти, отримані ним не були використані в інтересах сім`ї, до участі у розгляді справи № 619/3555/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, вона залучена не була, а Постанову Верховного Суду від 01 липня 2020 року не отримувала та з нею не була обізнана. Вказувала, що станом на 2017 рік ОСОБА_5 заборгованості не мав, а наявного у нього майна було достатньо для погашення заборгованості, а тому заперечувала проти того, що мала намір приховати майно ОСОБА_5 від звернення на нього стягнення при укладенні шлюбного договору. Пояснювала, що з початку 2016 року вона з відповідачем ОСОБА_5 спільного господарства не вела та мала різні погляди на життя, кожен дбав про особисте життя, розлучатись не стали через те, щоб не травмувати дитину. Орієнтовно у 2016 році ОСОБА_5 їй заявив, що бажає отримати громадянство РФ та переїхати на постійне місце проживання до цієї країни, що і стало підставою для укладення шлюбного договору, який сторони вирішили укласти ще наприкінці 2016 року, але через постійну зайнятість уклали тільки 03 липня 2017 року. Після укладення цього шлюбного договору ОСОБА_5 переїхав до м. Москва та отримав посвідку про постійне проживання там. Стверджувала, що на момент укладення оспорюваного шлюбного договору і вона і ОСОБА_5 мали у власності нерухоме майно, а з 03 липня 2017 року спільного майна із відповідачем ОСОБА_5 вона не мала.

Також пояснила у своєму відзиві, що хотіла забезпечити їхню спільну із ОСОБА_5 дитину житлом, що і стало причиною укладення 14 липня 2020 року договору дарування на користь дитини. При цьому зазначала, що вона зверталась у 2018 році до Департаменту служб у справах дітей по Шевченківському району м. Харкова, де 11 травня 2018 року нею було отримано дозвіл № 311 від 11 травня 2018 року на укладення договору в інтересах дитини. Зауважувала, що з пояснень Департаменту служб у справах дітей служби у справах дітей по Шевченківському району від 22 лютого 2021 року вбачається, що жодних порушень при наданні дозволу № 311 від 11 травня 2018 року не було виявлено. Посилалась також на пояснення третьої особи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Орлової О.М. від 08 лютого 2020 року, із яких вбачалось, що нотаріусом було встановлено дійсні наміри сторін правочину, їх волевиявлення, перевірено дозвіл органу опіки та піклування, а жодних прав на спірну квартиру ОСОБА_5 не мав, оскільки її титульним власником була ОСОБА_6 Посилалась на ряд правових висновків ВС у подібних справах.

У судове засідання ОСОБА_6 не прибула, була повідомлена судом про дату, час та місце судового засідання належним чином, про причини неявки не повідомила. До суду направила свого представника адвоката Ключника Олександра Миколайовича, який діяв на підставі ордеру.

У судове засідання ОСОБА_5 не прибув, був повідомлений судом про дату, час та місце судового засідання належним чином, про причини неявки суду не повідомив. До суду направив свого представника адвоката Скребець Олега Миколайовича, який діє на підставі ордеру.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Скребець О.М. проти задоволення позову заперечував, надав пояснення аналогічні позиції відповідача ОСОБА_5 , просив у задоволенні позову відмовити. Крім того вказував, що оскільки позивач ОСОБА_1 є професійним адвокатом, йому не потрібна правнича допомога та його вимоги до відповідачів про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу є безпідставними.

Третя особа Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради свого представника у судове засідання не направила, була повідомлена про дату, час та місце судового розгляду належним чином, про причини неявки не повідомила. Представник третьої особи просив суд розглядати справу за його відсутності. До суду у 2021 році представником третьої особи було подано пояснення третьої особи у яких просили у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення прав дитини.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Орлова О.М. до суду не прибула, про дату час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, подала заяву у якій просила розглядати справу за її відсутності. До суду подала пояснення третьої особи, у яких зазначила, що під час укладення оспорюваного договору не було виявлено порушень з будь-якої сторони, а тому вважала, що договір з законним.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кожемякін А.А. до суду не прибув, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, судова повістка про виклик повернулась до суду із відміткою «відсутній за вказаною адресою».

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника а також представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається із долучених до матеріалів справи копій рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року, Постанови Харківського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року та Постанови Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 619/3555/18 між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 15 березня 2017 року було укладено договір позики, на підтвердження умов якого ОСОБА_5 видав власноручно складену розписку, у якій вказував, що він отримав у борг грошові кошти в розмірі 15 000,00 доларів США строком на 3 місяці, тобто до 15 червня 2017 року, які не кредитору не повернув та у нього виникла заборгованість перед ОСОБА_9 за вказаним договором у зазначеній сумі. У подальшому, 02 серпня 2018 року між ОСОБА_9 та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги та позивач звернувся до суду із позовом у справі № 619/3555/18.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року, залишеним без змін Постановою Харківського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

У подальшому, Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року, яка була опублікована у Єдиному державному реєстрі судових рішень та доступна для загального ознайомлення починаючи з 06 липня 2020 року, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року та Постанову Харківського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року було скасовано та ухвалено у справі нове рішення, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості було задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 березня 2017 року в розмірі 418 278,00 (чотириста вісімнадцять тисяч двісті сімдесят вісім гривень 00 копійок) гривень, що було еквівалентом 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч доларів США 00 центів) доларів США та відсотки за користування позикою в розмірі 88 927,04 (вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот двадцять сім гривень 00 копійок) гривень а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 22 827,56 (двадцять дві тисячі вісімсот двадцять сім гривень 56 копійок) гривень.

Вказана Постанова Верховного Суду від 01 липня 2020 року набрала законної сили та на її підставі позивачу було видано виконавчі документи.

Після отримання виконавчих документів останній звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області із заявами про прийняття до примусового виконання вказаної вище Постанови Верховного Суду від 01 липня 2020 року, про що свідчать Постанови про відкриття ВП № 62662774 та № 62661924, видані 27 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. та на момент звернення до суду позивача із цим позовом, заборгованість не було погашено.

Вказане підтверджує посилання позивача і його представника про те, що у ОСОБА_5 перед позивачем наявна непогашена заборгованість.

Як вбачається із витребуваних судом копій документів, що містяться у матеріалах справи щодо посвідчення приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадулової Л.А. договору купівлі-продажу квартири від 24 лютого 2009 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1320 квартиру АДРЕСА_3 (сімдесят три) набуто у спільну власність подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , про що свідчить долучена до матеріалів справи копія заяви ОСОБА_5 від 24 лютого 2009 року. Так, у своїй заяві від 24 лютого 2009 року, справжність підпису на якій було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за реєстровим номером № 1319, відповідач ОСОБА_5 надав дружині ОСОБА_6 згоду у порядку статті 65 Сімейного кодексу України на набуття у спільну власність зазначеної квартири.

Вказане свідчить про те, що у квартира АДРЕСА_3 (сімдесят три) набуто подружжям у спільну власність та у період спільного проживання, а тому вона є спільним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Із витребуваних судом копій документів, що містяться у матеріалах справи щодо посвідчення приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А. шлюбного договору (укладеного у шлюбі) від 03 липня 2017 року, вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюбний договір, який було посвідчено ПН ХМНО ОСОБА_14 , зареєстрованим в реєстрі за № 2574.

Відповідно до пункту 2.1. вказаного шлюбного договору майно, набуте Подружжям до шлюбу, є особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я зареєстроване це рухоме або нерухоме майно.

Згідно пункту 2.2. шлюбного договору від 03 липня 2017 року Нерухоме та рухоме майно, майнові права, корпоративні права, земельні ділянки, які можуть бути придбані (куплені) або вже придбані (куплені) одним із подружжя за договорами купівлі-продажу під час шлюбу є його особистою приватною власністю, у разі розірвання шлюбу, це майно не підлягає розподілу між подружжям і не є спільним майном подружжя. Під час дії шлюбного договору при купівлі одним із подружжя нерухомого або рухомого майна, право на яке підлягає державній реєстрації відповідно до законодавства України, згода другого із подружжя на купівлю цього майна не потрібна.

Із аналізу умов зазначеного шлюбного договору від 03 липня 2017 року вбачається, що останній укладено вже після виникнення у ОСОБА_9 права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_5 на підставі договору позики від 15 березня 2017 року, оскільки ОСОБА_5 зобов`язався повернути кошти за договором позики не пізніше 3-х місяців, тобто не пізніше 15 червня 2017 року, що спростовує твердження відповідачів з приводу того, що останні діяли добросовісно.

Так, ОСОБА_5 укладаючи із дружиною ОСОБА_6 03 липня 2017 року шлюбний договір не міг не знати, що у нього наявна заборгованість за договором позики від 15 березня 2017 року, яку останній не погасив та до нього можуть бути пред`явлені претензії майнового характеру з боку ОСОБА_9 , а тому суд приходить до висновку, що сторони шлюбного договору діяли недобросовісно, оскільки в результаті укладення шлюбного договору ОСОБА_5 добровільно позбавлявся від частки у квартирі АДРЕСА_3 (сімдесят три), котра, як встановлено судом, набута за спільні кошти.

Крім того, із детального змісту пункту 2.2. договору вбачається, що сторони врегулювали відносини між собою, які стосуються майна та прав на майно, вже набутого (придбаного, купленого) одним із подружжя за договорами купівлі-продажу під час шлюбу, однак квартира, що була предметом укладеного у подальшому договору дарування, є спільною власністю подружжя, вона не куплялась (не набувалась) одним із подружжя, а тому шлюбним договором не було визначено природи її власності.

Вказане вище свідчить про те, що хоч і між сторонами було укладено 03 липня 2017 року шлюбний договір, яким формально визначено, що майно, набуте одним із них за договорами купівлі-продажу є особистою власністю того із подружжя, на кого воно оформлено, однак шлюбним договором не було вирішено долі квартири АДРЕСА_3 (сімдесят три), оскільки вона куплялась (набувалась) ОСОБА_6 у спільну власність із ОСОБА_5 у порядку статті 65 Сімейного кодексу України ще до укладення шлюбного договору що свідчить про те, що при укладенні шлюбного договору сторони діяли недобросовісно та оспорюваний шлюбний договір було укладено на шкоду кредитору ОСОБА_9 , правонаступником якої є позивач.

Крім того, судом досліджено копії матеріалів, які стосуються укладення договору дарування від 14 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Орловою О.М., які були витребувані у неї ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2021 року.

Так, із долученої до матеріалів справи копії договору дарування від 14 липня 2020 року, що був посвідчений ОСОБА_15 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 446, вбачається, що його предметом була квартира АДРЕСА_3 (сімдесят три).

Відповідно до пункту першого Договору дарування від 14 липня 2020 року ОСОБА_10 передала безоплатно у власність Обдаровуваній в особі законного представника належну ОСОБА_10 на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно пункту шостого оспорюваного договору дарування від 14 липня 2020 року ОСОБА_10 свідчить, що відчужувана квартира є її особистою власністю. Зазначена квартира була набута ОСОБА_10 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , але згідно укладеного між ними шлюбного договору (укладеного у шлюбі), посвідченого 03 липня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним Андрієм Анатолійовичем за реєстровим номером № 2574, подружжя домовилось про непоширення на нерухоме або рухоме майно, що підлягає державній реєстрації, набуте ними під час шлюбу, положень статті 60 Сімейного кодексу України і вважають це майно особистою власністю того з подружжя, на ім`я якого оформлений право встановлювальний документ та/або проведена державна реєстрація права власності відповідно до закону, про що свідчить її заява від 14 липня 2020 року.

Однак, суд критично відносить до тверджень відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і їх представників з приводу того, що оспорюваним правочином не було порушено інтересів позивача, оскільки договір дарування, предметом якого була в тому числі частка у майні ОСОБА_5 , відповідача у справі про стягнення на користь позивача заборгованості за договором позики від 15 березня 2017 року, було укладено через тринадцять днів після винесення Постанови Верховного Суду від 01 липня 2020 року та через вісім днів після її публікації у загальному доступі, що свідчить про те, що сторони були обізнані про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості на момент укладення договору дарування.

Суд звертає увагу на те, що аналогічним чином, шляхом укладення договору дарування із близьким родичем сестрою, ОСОБА_5 позбавився 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 , який також було укладено та посвідчено вже після набрання законної сили Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року. Тобто ОСОБА_5 системно позбавлявся від майна, переоформляючи його на своїх близьких родичів.

Посилання ОСОБА_6 у своєму відзиві на те, що згоду органу опіки та піклування було отримано ще у 2018 році, тобто ще до того, як ОСОБА_5 став боржником у справі, суд сприймає критично, оскільки наявна у матеріалах справи копія рішення № 311 від 11 травня 2018 року свідчить про те, що саме ОСОБА_5 було дозволено укласти договір дарування на ім`я неповнолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та саме на нього було покладено обов`язки щодо оформлення документі від імені неповнолітньої дочки. Вказаний документ свідчить про те, що ОСОБА_5 завертався із відповідною заявою до органу опіки та піклування, при цьому робив це у той час, коли прострочив виконання своїх обов`язків за договором позики від 15 березня 2017 року, чого він не міг не знати у той час.

Зазначене вище вчергове вказує на недобросовісність сторін правочину, внаслідок укладення якого ОСОБА_5 був позбавлений частки у спільному майні подружжя, і зроблено це було саме у той час, коли ОСОБА_5 було прострочено виконання своїх зобов`язань.

Як вбачається із пояснень ОСОБА_5 , що викладені ним у відзиві на позовну заяву від 21 лютого 2021 року, останній посилався на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 березня 2018 року та Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 листопада 2018 року у справі № 638/16404/17, які маються у вільному доступі в ЄДРСР. Із вказаних рішень вбачається, що 31 жовтня 2017 року ОСОБА_9 зверталась до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із позовом про стягнення грошових коштів за іншим усним договором, що свідчить про те, що і ОСОБА_6 і ОСОБА_5 достовірно знали про наявність у них заборгованості перед ОСОБА_9 , яка вже на той час зверталась до суду із позовом до них про стягнення боргу, а тому могла звернутися до суду і з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 15 березня 2017 року, тобто звертаючись із заявами до органу опіки та піклування про надання дозволу на укладення договору дарування майна на користь їх спільної дочки, відповідачі добре розуміли, що у ОСОБА_5 із ОСОБА_9 виник конфлікт, внаслідок чого вона вже одного разу зверталась до суду.

Вказане свідчить про об`єктивну можливість відповідачів передбачити негативні наслідки стягнення із ОСОБА_5 заборгованості за договором позики від 15 березня 2017 року на користь ОСОБА_9 , що і зумовило вчинення дій, необхідних для позбавлення ОСОБА_5 майна, з метою уникнення звернення на нього стягнення.

Зазначене свідчить про системність дій щодо уникнення сплати боргу, що є ознакою саме недобросовісності відповідачів та суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача ОСОБА_1 , оскільки внаслідок оскаржуваних правочинів ОСОБА_5 був позбавлений майна на корить близького родича неповнолітньої дочки, оспорювані правочини є безоплатними та укладені у той час, коли ОСОБА_5 прострочив заборгованість перед ОСОБА_9

Наявна у матеріалах справи відповідь із КП «Харківводоканал» від 29 вересня 2020 року, із якої вбачається, що особовий рахунок на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , оформлений на ОСОБА_6 , зареєстровані за адресою 2 особи, а востаннє саме ОСОБА_6 було сплачено послуги водопостачання в розмірі 100,00 гривень та відбулось це 22 вересня 2020 року, тобто вже після укладення оспорюваних договорів.

Із долученої до матеріалів справи відповіді КП «Жилкомсервіс» на виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2021 року вбачається, що особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий за адресою: АДРЕСА_5 , переоформлено з 04 січня 2018 року на ОСОБА_6 , яка 06 липня 2021 року сплатила послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у сумі 447,24 гривень.

З долученої до матеріалів справи відповіді КП «Харківські теплові мережі» від 29 липня 2021 року вбачається, що особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_5 , оформлено на ОСОБА_16 , відомостей про переоформлення особових рахунків за період з жовтня 2007 року по липень 2021 року до комунального підприємства не надходило, а 05 липня 2021 року на особовий рахунок надійшла сплата у розмірі 3 000,00 (три тисячі гривень 00 копійок) гривень, інформація про платника відсутня.

Із аналізу вказаної вище відповіді КП «Харківські теплові мережі» та наявної у матеріалах справи копії договору купівлі-продажу квартири від 24 лютого 2009 року, який було надано приватним нотаріусом Гібадуловою Л.А., вбачається, що саме ОСОБА_16 продав квартиру за адресою: АДРЕСА_5 відповідачам у спільну власність, що свідчить про те, що саме один із відповідачів сплатив кошти на особовий рахунок.

Зазначені судом обставини та досліджені докази у своїй сукупності свідчать про те, що після укладення оспорюваних шлюбного договору та договору дарування особові рахунки не змінено, новий власник ОСОБА_7 до комунальних служб не зверталась, особові рахунки не переоформлювала, що у свою чергу вказує на те, що квартирою користуються ті ж самі особи, тобто оспорювані правочини укладені для виду, виключно з метою ухилитися від виконання своїх зобов`язань ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містить стаття 372 ЦК України.

Положення статей 92, 93 СК України надають подружжю право укладати шлюбний договір, яким будуть регулюватися майнові відносини між ними, а також визначатися їхні майнові права та обов`язки.

Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них (частини перша та друга статті 97 СК України).

Встановивши, що спірний будинок набутий ОСОБА_3 у власність за час шлюбу та до укладення шлюбного договору, однак не був охоплений шлюбним договором, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що спірний будинок має статус спільного майна подружжя, що було враховано нотаріусом при розподілі спадщини, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та інший поділ спадкового майна, ніж здійснено нотаріусом.

Саме до такого висновку дійшов ВС у справі 752/17100/17 (провадження № 61-16928св19), що був викладений у Постанові від 14 січня 2020 року, яким вирішено подібні за змістом правовідносини.

Тобто, укладаючи 03 липня 2017 року шлюбний договір (укладений у шлюбі) та визначаючи правову природу спільного та особистого майна, відповідачі не звернули уваги на той факт, що квартира АДРЕСА_1 , набута у спільну власність ще до укладення оспорюваного шлюбного договору, а тому ним не могло бути вирішено чи спільною чи особистою власністю воно є. Крім того, як встановлено судом у цьому рішенні, зазначений правочин вчинено у той час, коли ОСОБА_5 вже прострочив виконання грошового зобов`язання, який укладаючи шлюбний договір не міг не знати, що він позбавляється частки у спільному майні.

Укладаючи оспорюваний договір дарування, за умовами якого спільне майно подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а саме квартира АДРЕСА_1 , переходить до спільної неповнолітньої дочки ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , як один із її співвласників не міг не знати, що він винен грошові кошти ОСОБА_9 та що він позбавляється майна на шкоду кредитору ОСОБА_9 , правонаступником якої є позивач.

Верховний Суд у своїй Постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 320/3970/18, дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Отже, окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта та п`ята статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору.

Верховний Суд виходить з того, що системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя.

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі N 6-230цс14, Верховного Суду у справі N 201/4255/16-ц, провадження N 61-9533св19.

Суди встановили, що відповідно до підпункту в) пункту II.2 шлюбного договору особистою приватною власністю кожного з подружжя є: нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій держаній реєстрації, що придбане в шлюбі до укладення цього договору та буде придбаватися у шлюбі на ім`я одного з подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування.

Верховний Суд зазначає, що шлюбний договір є видом цивільного договору, тому на відносини з приводу його укладення також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки учасників відносин, заборони зловживання правом, вимоги дотримання моральних засад суспільства тощо.

Повне та беззастережне скасування у певних відносинах презумпції спільності майна, набутого подружжям під час шлюбу, є можливим виключно за умови, якщо це не призводитиме до виникнення ситуації, коли одному із подружжя передбачається передання в особисту власність фактично усього майна, набутого ними спільно за час шлюбу.

Верховний Суд виходить із того, що шлюбний договір може містити особливі умови про розподіл спільного майна певним чином, відмінним від визначеного законодавством, а не запроваджувати дискримінаційну умову про безумовну передачу усього майна одному із подружжя.

У контексті умов підпункту в) пункту II.2 шлюбного договору особистою приватною власністю того подружжя, на ім`я якого придбаний у жовтні 2014 року за час шлюбу на сумісні кошти подружжя до укладення шлюбного договору, є автомобіль марки Mazda 3, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , тобто він належить ОСОБА_2.

За змістом пункту II шлюбного договору сторони підтверджують, що належне їм майно вони поділяють на таке: що має статус особистої приатної власноті чоловіка та дружини, та таке, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, сторони шлюбного договору визначили правовий режим майна подружжя.

За змістом підпункту в) пункту II.2 шлюбного договору у власність одному з подружжя переходить нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, що придбане в шлюбі до укладення цього договору. Отже, у власність одному з подружжя передається нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації, яке набуте сторонами за час шлюбу.

У цій частині умови шлюбного договору не відповідають частині п`ятій статті 93 СК України.

Таким чином, передання відповідачу у власність визначеного у підпункті в) пункту II.2 шлюбного договору майна, набутого до укладення шлюбного договору, поставило позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що суперечить нормам матеріального права та є підставою для визнання недійсним шлюбного договору у вказаній частині.

Верховний Суд зауважує, що умова шлюбного договору, а саме підпункт в) пункт II.2 згідно з яким особистою приватною власністю кожного з подружжя є: нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій держаній реєстрації, що буде придбаватися у шлюбі на ім`я одного з подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування не суперечить частині п`ятій статті 93 СК України, відповідає свободі договору щодо регулювання майнових відносин подружжя.

Верховний Суд зауважує, що у сімейних відносинах має бути врахована їх специфіка та обмеженість договірного регулювання їх як особистих, так і майнових відносин. Наведене правило спрямоване проти запровадження дискримінаційних правил у регулюванні сімейних відносин та недопущення істотного дисбалансу між правами та обов`язками обох з подружжя.

У позовній заяві позивач не виклала аргументи невідповідності усього шлюбного договору нормам матеріального права, а обмежилася посиланням на підпункт в) пункту II.2 шлюбного договору.

Суди, визнавши недійсним весь шлюбний договір, не звернули увагу на підстави позову для визнання шлюбного договору недійсним повністю, не виклали мотиви невідповідності інших положень договору СК України чи ЦК України, а зазначили лише мотиви щодо його невідповідності вимогам частини п`ятої статті 93 СК України.

Верховний Суд, з урахуванням підстав позову, системного аналізу положень шлюбного договору, дійшов висновку, що умова підпункту в) пункту II.2 шлюбного договору, згідно з якою у власність одному з подружжя переходить нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, що придбане в шлюбі до укладення цього договору, суперечить частині п`ятій статті 93 СК України, оскільки передбачає зміну правового режиму майна, набутого у спільну сумісну власність до укладення оспорюваного договору.

Вказані висновки ВС у подібних справах свідчать про невідповідність вимогам законодавства України шлюбного договору (укладеного у шлюбі) від 03 липня 2017 року, який було посвідчено Кожемякіним А.А., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 2574, що є підставою визнання його недійсним.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 639/11268/16-ц зроблено наступний висновок.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що у постановах від 19 жовтня 2016 року (провадження N 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі N 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі N 359/1654/15-ц Верховний Суд України здійснив розширювальне тлумачення статті 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і кваліфікував договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, як фіктивний.

При цьому колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що навряд чи такий підхід охоплює усі можливі ситуації, а особливо ті, коли договір був виконаний. При фіктивному правочинові має бути відсутнім намір створити правові наслідки на момент його вчинення, і як наслідок неможливе виникнення будь-яких майнових наслідків (передача майна), оскільки такий правочин не може їх породжувати.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказував, що Верховним Судом вже неодноразово застосовувалися принцип добросовісності та конструкція недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Наприклад:

- у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі N 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора;

- у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі N 646/3972/16-ц (провадження N 61-28761св18) зазначено, що, укладаючи 01 квітня 2015 року оспорюваний договір дарування, сторони були обізнані про наявність спору щодо квартири та про існування рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2015 року, яким було припинено право власності ОСОБА_5 на 1/6 частку спірного майна, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили. […] Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи первісний позов в частині визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення ОСОБА_6 перешкод у розпорядженні спірною квартирою. Тобто дії відповідача свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав;

- у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі N 317/3272/16-ц (провадження N 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року N 2343-XII "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом"); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року N 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року N 1404-VIII "Про виконавче провадження").

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду також вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статей 3, 16, 234 ЦК України з метою охорони прав та інтересів кредитора і забезпечення реальної можливості визнання недійсними договорів, вчинених на шкоду майновим правам та інтересам кредиторів, та для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні правові підстави для відступу від висновків, викладених упостановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження N 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі N 359/1654/15-ц, а також з метою формування єдиної правозастовної практики у подібних правовідносинах зазначає таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження N 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі N 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

У цій справі відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 діяли свідомо та умисно, вводили в оману кредитора та нотаріусів щодо своїх дійсних намірів, оскільки укладаючи оспорювані договори виключно з метою забезпечення ОСОБА_17 можливості уникнути відповідальності за простроченим договором позики від 15 березня 2017 року, передбачаючи можливе звернення стягнення на його майна, укладаючи оспорювані договори вже після виникнення заборгованості, а договір дарування взагалі після набрання чинності рішенням суду про стягнення з нього коштів, укладали їх для виду, приховуючи дійсну причину їх укладення, тобто уклали фіктивні договори які мають бути визнані судом недійсними.

Згідно частин першої та другої статті 234 ЦК України - Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

З огляду на наведені вище обставини, суд погоджується із твердженнями позивача щодо того, що шлюбний договір (укладений у шлюбі) від 03 липня 2017 року, посвідчений Кожемянкіним А.А., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2574 та договір дарування від 14 липня 2020 року, посвідчений Орловою О.М., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 446, є фіктивними правочинами, спрямованими на шкоду кредитору, тобто фраудаторними, що вказує на необхідність задоволення позовних вимог, оскільки внаслідок їх укладення ОСОБА_5 позбавлений майна на яке можна звернути стягнення за його боргами.

Суд вважає, що підстави для застосування позовної давності, про яку просили відповідачі, відсутні, що пояснюється таким.

Як вбачається із матеріалів справи, шлюбний договір було укладено 03 липня 2017 року, а договір дарування 14 липня 2020 року, як же зазначав у своїй заяві про про зміну предмета позову, позивач ОСОБА_1 , яка була подана до суду його представником адвокатом Ніколаєв В.О., саме після витребування доказів судом йому стало відомо про наявність шлюбного договору, який укладений між сторонами.

Матеріалами справи не доведено факт того, що ОСОБА_1 до моменту звернення до суду із своїм позовом знав про наявність шлюбного договору та про його умови, що свідчить про добросовісність позивача.

Відповідно до вимог частини першої статті 261 ЦК України - Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_1 не був стороною оспорюваних договорів та дізнатися про них міг не раніше стягнення з ОСОБА_5 коштів на його користь, протилежного інші учасники не довели. Посилання відповідачів у своїх відзивах на позовну заяву про потенційну можливість ОСОБА_1 ознайомитись у ЄДРСР із рішеннями у справі № 638/16404/17 суд сприймає критично, оскільки ОСОБА_1 не був їх стороною та його права були порушені виключно з моменту ухвалення Верховним Судом Постанови у справі № 619/3555/18 від 01 липня 2020 року, а тому саме з цього дня розпочинається перебіг строків позовної давності для оспорення ним оскаржуваних договорів.

Крім того, відповідно до пункту дванадцятого Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України - Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаною правовою нормою було доповнено ЦК України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» 30 березня 2020 року.

Тобто, з 30 березня 2020 року було зупинено позовну давність, встановлену трирічним строком згідно вимог статті 258 ЦК України, як строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами.

Постановою Кабінету Міінстрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої песпіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було запроваджено карантин з метою запобігання коронавірусної хвороби, який тривав до 30 червня 2023 року.

Тобто, позов було подано у межах трирічного строку не тільки з моменту коли позивач дізнався та міг дізнатися про наявність оспорюваних договорів, а й навіть з моменту їх укладення (трирічний строк позовної давності з моменту укладення шлюбного договору завершився тільки 03 липня 2020 року), а строк позовної давності був зупинений на період карантину, що свідчить про відсутність підстав для задоволення заяв відповідачів про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

На підставі викладеного вище та керуючись ст. 49, 241, 258-263, ЦПК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати недійсним шлюбний договір від 03.07.2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А., зареєстрований в реєстрі за №2574.

Визнати недійсним договір дарування від 14.07.2020 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О.М., зареєстрований в реєстрі за №446.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп., в рівних частках з кожного по 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_7 .

Представник відповідача: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_8 .

Представник відповідача: Ключник Олександр, АДРЕСА_9

Повний текст рішення складено 10 вересня 2024 року.

Головуючий суддя О.В. Шишкін