Справа № 161/9550/24 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М.
Провадження № 22-ц/802/919/24 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар с/з Черняк О. В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 20 травня 2024 року звернулась в суд з позовом до відповідача Акціонерного товариства «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позов обґрунтований тим, що 26 вересня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності позивачу, та за рахунок цих коштів задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 217 731,24 грн заборгованості за кредитом, 440 912,06 грн відсотків, 1 214 403,61 грн пені. Вважає, що такий виконавчий напис видано неправомірно, оскільки стягнута за ним заборгованість не є безспірною. Заборгованість вже стягнута за рішенням суду у 2012 році, у зв`язку із чим стягувач реалізував своє право на дострокове стягнення заборгованості за кредитом шляхом звернення до позичальника з позовом до суду про погашення кредиту у повному обсязі та сплати процентів за час фактичного користування кредитом. Просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 26 вересня 2018 року № 1457, яким запропонвано звернути стягнення на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору на суму 1211,20 грн, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2024 року в цій справі визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 26 вересня 2018 року № 1457, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» в користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу на вищевказне рішення суду. Вважає його незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи. Позов поданий поза межами позовної давності, тому в задоволенні позову необхідно відмовити (виконавчий напис вчинено 26 вересня 2018 року). Доказів на підтвердження того, що про існування оспорюваного виконавчого напису позивач дізналася лише 20 травня 2021 року матеріали справи не містять. При зверненні до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису банк подав усі належні докази безспірності заборгованості боржника, а нотаріус дотримався процедури вчинення виконавчого напису. Законом не визначено, що виконавчий напис може видаватись для стягнення заборгованості виключно за період не більше трьох років. Відсутність заборгованості не доведена, як і не підтверджено виконання рішення суду. Факт систематичного порушення ОСОБА_2 умов кредитного договору встановлено рішеннями суду. Вважає, що поданням цього позову ОСОБА_2 намагається в черговий раз уникнути відповідальності від виконання зобов`язань за кредитним договором. Просив скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2024 року в цій справі, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

У відзиві позивач ОСОБА_2 вважає апеляційну скаргу відповідача такою, що не підлягає задоволенню. Матеріали справи не містять даних про те, що стягувач перед зверненням із заявою до нотаріуса, надсилав на адресу боржника письмове повідомлення про порушення зобов`язання. Відсутні докази отримання нотаріусом від банку первиних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення, у зв`язку із чим, вважає, що приватний нотаріус не переконався належним чином у безспірності сум, що підлягають стягненню. Просила рішення суду першої інстанції в цій справі залишити без змін.

Від представника ОСОБА_3 адвокат Голошва В. Л. подано письмові пояснення на апеляційну скаргу, які не стосуються правовідносин, що виникли між сторонами. ОСОБА_3 не був учаником цієї справи, суд не вирішував питання про його права, свободи, інтереси та/або обов`язки. Такі письмові пояснення залишено апеляційним судом без розгляду.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 адвокат Голошва В. Л. заперечив щодо задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоч відповідача було належним чином повідомлено апеляційним судом про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Суд першої інстанції встановив, що 15 серпня 2007 року між сторонами був укладений договір про іпотечний кредит №VOY0G400000276, за умовами якого АТ КБ «Приватбанк» (кредитор) зобов`язувався надати ОСОБА_2 (позичальник) грошові кошти в сумі 217 781,25 грн, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15,6 % річних, а також інші платежі. Кредит надавався строком погашення не пізніше 15 серпня 2022 року на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу № 2950 від 15 серпня 2007 року, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Того ж дня, на забезпечення виконання договору про іпотечний кредит, сторонами був укладений договір іпотеки квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2012 року у справі № 0308/6895/12 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про звернення стягнення, позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 , шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, виселено ОСОБА_2 з квартири, стягнуто судові витрати у справі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області задоволено заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення. Рішення суду від 13 березня 2012 року у вищевказаній справі скасовано.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 травня 2012 року у справі № 0308/6895/12 позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № VOY0G400000276 від 15 серпня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк`та ОСОБА_2 в розмірі 455 089,09 грн, в тому числі 217 781,25 грн заборгованість за кредитом, 162 392,82 грн - заборгованість за відсотками, 74 915,83 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, звернено стягнення на предмет іпотеки, відповідно до іпотечного договору № VOY0G400000276 від 15 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк`та Дирдою К. І., а саме на належну ОСОБА_2 квартиру загальною площею 52,2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу квартири ПАТ КБ «Приватбанк`з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням всіх повноважень необхідних для здійснення продажу, з початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселено ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк»1828,50 грн судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 25 липня 2012 року змінено рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2012 року, виключено з резолютивної частини вищевказаного рішення слова «з початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій» та доповнено це речення словами такого змісту «з початковою ціною продажу квартири АДРЕСА_2 на рівні 290 375 грн».

26 вересня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. було вчинено виконавчий напис № 1457, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності позивача, та за рахунок цих коштів задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 217 731,24 грн заборгованості за кредитом, 440 912,06 грн відсотків, 1 214 403,61 грн пені.

Згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису (постанови Великої Палати від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17).

У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 204/4071/14 зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За визначенням ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернувшись у липні 2011 року із позовом про звернення стягнення на іпотечне майно, банк реалізував своє право на задоволення своїх вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у судовий спосіб, чим змінив строк виконання зобов`язання.

Обрання іпотекодержателем судового способу захисту порушеного права, за умови задоволення судом його позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, унеможливлює подальшу реалізацію іпотекодержателем права на вчинення виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, оскільки його право на зверення стягнення на таке майно вже захищене у судовому порядку і додаткового позасудового захисту не потребує. Правовідносини з виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що набрало законної сили, регулюються Законом України «Про виконавче провадження».

Нарахування процентів у порядку, визначеному ст. 1048 ЦК України після дати звернення до суду з позовом про звернення стягнення на майно є безпідставним. Зважаючи на те, що іпотекодержатель вважав, що час повернення кредиту настав у липні 2011 року, після цього нарахування процентів можливе лише у порядку, визначеному ст. 625 ЦК України. Однак, відповідно до виконавчого напису, яким визначено період стягнення з 15 серпня 2007 року по 02 серпня 2018 року проценти нараховувались після липня 2011 року і нотаріусом запропоновано звернути стягнення в рахунок погашення процентів за користування кредитними коштами у більшому розмірі.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Розмір заборгованость за пенею, що визначениа стягувачем у заяві про вчинення виконавчого напису, не обґрунтовується як банком як пеня, що нарахована ним на грошове зобов`язання, яке трансформувалося внаслідок ухвалення рішення суду від 23 травня 2012 року, а, натомість є продовженням нарахування пені на суму заборгованості за договором за з 15 серпня 2007 року по 02 серпня 2018 року. Крім того, нарахування пені з порушенням трирічного строку не відповідає вимогам ст. 257 ЦК України. Нотаріусом також не враховано пропуск стягувачем однорічної (спеціальної) позовної давності з вимогою про стягнення пені і те, що розмір пені значно (більш як у п`ять разів) перевищує розмір заборгованості за кредитом.

Розмір заборгованості за кредитним договором, на підставі якого був вчинений оспорюваний виконавчий напис, не узгоджується зі змістом судового рішення щодо звернення стягнення на майно в частині визначеного розміру заборгованості, в рахунок якого здійснюється стягнення, тому така заборгованість не може вважатися безспірною, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність безспірності заборгованості, в рахунок погашення якої нотаріусом було запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки.

АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження виникнення заборгованості, яка значно більша, ніж яка визначена судовим рішенням, належні та допустимі докази не надав, не обґрунтував письмовими доказами на підставі чого виникла така заборгованість після набрання законної сили вказаним судовим рішенням.

Отже, станом на дату вчинення виконавчого напису позичальник, за зобов`язаннями якого було передано в іпотеку майно, мала заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк», але не в тому розмірі, в якому вчинено виконавчий напис.

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Матеріали справи не містять доказів надіслання такого повідомлення іпотекодавцю. Відповідач не приєднав до матеріалів справи копії усіх документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспореного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності у справі, що переглядається, з огляду на таке.

Виконавчий напис вчинено 26 вересня 2018 року. З позовом в суд позивач звернулася 20 травня 2023 року.

Частина перша статті 257 ЦК України передбачає загальну позовну давність тривалістю три роки.

Одночасно із цим, з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року).

Вищевказаний Закон доповнив розділ «Прикінцеві положення» ЦК України пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У постанові Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 (з відповідними змінами) зазначено, що на території України установлено карантин з урахуванням епідемічної ситуації в регіоні до 30 червня 2023 року.

Про необхідність врахування Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», указано й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20.

Законом України від 08 листопада 2023 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Закон набрав чинності 30 січня 2024 року.

У справі, що переглядається, позивач звернулася в суд в межах терміну позовної давності, визначеного ч. 1 ст. 257 ЦК, з урахуванням дії Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права. Порушення норм процесуального права не встановлено. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий - суддя

Судді