Провадження № 2/638/4783/24
РІШЕННЯ

Іменем України

27 серпня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Латки І. П.,

за участю секретаря судового засідання Мяснянкіної Г.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Дочірнє підприємство «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , до Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначила, що 06 червня 2023 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу за переведенням з філії «Золочівський райавтодор» до ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» на посаду провідного бухгалтера. 14.03.2024 позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі п.1. ст. 36 КЗпП України.

Відповідач за весь час роботи позивача виплату заробітної плати проводив нерегулярно, з порушенням встановлених термінів. В день звільнення позивача - 14.03.2024 відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів. Позивач неодноразово протягом двох місяців засобами телефонного зв`язку зверталася до відповідача з проханням виплатити належні йому при звільненні суми, проте відповідач не здійснював належний позивачу розрахунок заробітної плати при звільненні, мотивуючи це відсутністю коштів у підприємства. 10.05.2024 на банківський рахунок позивача надійшли зарахування грошових коштів, належних позивачу при звільненні, розділені на окремі зарахування заробітної плати за відповідний місяць: за січень 2024 - 20693 грн 34 коп, жовтень 2023 - 15521 грн 82 коп, грудень 2024 - 17417 грн 12 коп, за листопад 2023 - 15466 грн 07 коп, березень 2024 - 53366 грн 36 коп, лютий 2024 - 21352 грн 38 коп. Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, відповідач здійснив розрахунок з позивачем не в день його звільнення, як того вимагає положення ч. 1 ст. 116 КЗпП України, а із затримкою в майже 2 місяці. Оскільки вона була звільнена у березні 2024, тому при розрахунку середнього заробітку місяцями розрахунку є лютий 2024 року та січень 2024 року. Враховуючи розмір заробітної за ці місяці, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з позивачем за період з 15.03.2024 по 09.05.2024 складає: 1401,08 (розмір середньої заробітної плати за 1 день) х 32 днів (кількість робочих днів затримки розрахунку) = 44834,56 грн.

Окрім того, позивач зазначила, що внаслідок затримки остаточного розрахунку їй було завдано моральних страждань, які виникли через тривале очікування власних, зароблених нею грошових коштів, на які вона безсумнівно розраховувала. При цьому, позивач просила суд врахувати, що має хворого на цукровий діабет батька-пенсіонера. Звертає увагу, що розрахунок невиплачених коштів проведений відповідачем 10.05.2024, а хворий батько позивача був госпіталізований до лікувального закладу, де в подальшому перебував на стаціонарному лікуванні. Через невиплату належних позивачу коштів, остання була позбавлена можливості допомогти своєму батьку фінансово, а саме купити необхідні ліки та забезпечити належну післяопераційну реабілітацію. Крім того, позивач звертає увагу на тривалість затримання відповідачем виплати заробітної плати, а саме починаючи з листопада 2023 року до травня 2024 року, оскільки протягом всього цього періоду вона не отримувала свої зароблені кошти, що стало причиною скрутного становища позивача та змусило її шукати інші шляхи для забезпечення свого існування та допомоги рідному батьку. У будь-якому випадку неотримання своїх зароблених грошових коштів - це безумовний стрес та моральне приниження для позивача.

ОСОБА_1 просила суд стягнути з Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» на її користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 15 березня 2024 року до 09 травня 2024 року у розмірі 44834,56 грн та 8000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на позовну заяву Дочірнє підприємство «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» просило у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Свої заперечення проти позову мотивувало тим, що на підприємстві дійсно мали місце затримки по виплаті заробітної плати позивачеві, однак це обумовлено в жодному разі не власним небажанням відповідача вчасно розрахуватися з працівниками або конкретним працівником, а пов`язано з надважливим фактом скрутного фінансового становища підприємства, а також обставинами непереборної сили, а саме введенням воєнного стану на території України. Навпаки, підприємством, навіть у ситуації, що склалася, застосовувалися всі можливі міри для здійснення якнайшвидшого повного розрахунку з усіма працівниками. Відповідач звертає увагу суду, що термін виплати заробітної плати на госпрозрахунковому ДП «Харківський облавтодор» залежить від терміну розрахунків за виконані роботи від основного замовника, Служби відновлення і розвитку інфраструктури у Харківській області, який, відповідно до умов Договору ТІ-УТР/21 від 06.01.2021, зобов`язаний приймати роботи і перераховувати кошти за їх виконання на рахунок підприємства кожен місяць, але жодним чином не виконувало свої зобов`язання. Так заборгованість основного замовника за виконані ДП «Харківський облавтодор» роботи, які виконувались з жовтня 2023 року по квітень 2024 року, становила 75607600 грн. ДП «Харківський облавтодор» неодноразово зверталося до основного замовника, Служби відновлення і розвитку інфраструктури у Харківській області, з проханням посприяти щодо сплати коштів за виконані підприємством роботи, що дало б нам змогу розрахуватися із заборгованістю по заробітній платі. Окрім цього, ДП «Харківський облавтодор» з аналогічним проханням зверталося до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, а також до Державної агенції відновлення та розвитку інфраструктури України, але дані звернення не приносили жодного результату. Про складну ситуацію з відсутністю можливості своєчасно здійснити розрахунки з працівниками підприємства відповідач також повідомляв Держпраці. Відповідач зазначає, що на кінець 2023 року заборгованість ДП «Харківський облавтодор» по виплаті заробітної плати становила 19370000 грн. Значні фінансові труднощі, що призвели до фінансово-економічної кризи, в якій опинилося ДП «Харківський облавтодор», також зумовлені військовою агресією Російської Федерації проти України та, як наслідок, введенням воєнного стану на території України. Так, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, оскільки під час дії в Україні воєнного стану ДП «Харківський облавтодор» є підприємством, яке є критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період. З початку воєнного стану в Україні і активних бойових дій у місті Харкові та Харківській області, виробничі бази філій і рухоме майно ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» були окуповані збройними силами Російської Федерації, на тимчасово окупованих територіях в Харківській області перебувало 8 філій та 20 виробничих баз, на яких розташовані адміністративні будівлі та техніка підприємства. Так в період з 24.02.2022, було пошкоджено 19 виробничих баз, що знаходяться на балансі ДП «Харківський облавтодор», розміщених в шести районах Харківської області. На 3 виробничих базах були повністю зруйновані 6 виробничих будівель. На теперішній час, після проведення деокупації територій Харківської області Збройними Силами України, комісією селищних та міських військових адміністрацій зафіксовані пошкодження і знищення нерухомого майна ДП «Хакрівський облавтодор» зі складанням відповідних актів, внаслідок військової агресії РФ. Згідно проведеної інвентаризації втрачених основних засобів та виробничих запасів, а також рухомого та нерухомого майна ДП «Харківський облавтодор» було встановлено, що розмір збитків, завданих російською федерацією ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», складає орієнтовно в сумі 124525,13 млн. грн. Під час воєнного стану на території України загальна кількість працівників апарату та філій ДП «Харківський облавтодор» становить 964 особи. На ДП «Харківський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» покладено надзвичайно важливу для держави функцію забезпечення належного проїзду автомобільних доріг, які є частиною критичної інфраструктури України. А отже, безперебійна діяльність працівників і техніки ДП «Харківський облавтодор» та його структурних підрозділів (філій) забезпечує дотримання інтересів держави під час дії воєнного стану. Таким чином, під час воєнного стану в Україні, було зменшено виконання робіт підприємством, окуповані структурні підрозділи, виробничі потужності і, у зв`язку з чим, значно зменшені об`єми робіт, що виконуються підприємством, а також наявні суттєві збитки та зменшено прибуток ДП «Харківський облавтодор» внаслідок несплати грошових коштів за виконані роботи державного значення від замовників. При цьому, одразу після надходження перших коштів на рахунок відповідача за виконані ним роботи (на початку травня 2024 року), було здійснено повний розрахунок з позивачем.

Крім того, відповідач зазначив, що торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію РФ проти України та підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких(-ого) настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких(-ого) стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). При цьому, вся територія Харківської міської територіальної громади, адміністративним центом якої є м. Харків (на території якого розташоване ДП «Харківський облавтодор»), в період з 24.02.2022 до 15.09.2022 перебувала в зоні активних бойових дій. На дату подачі цього на відзиву Харківська міська територіальна громада досі перебуває в зоні, де існує високий ризик виникнення бойових дій. На підставі викладеного, відповідач зазначив, що фактично в повному обсязі відсутня будь-яка вина ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та його посадових осіб у несвоєчасній виплаті заробітної плати позивачеві. У зв`язку з цим відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримання розрахунку.

Відповідач зазначає, що вирішуючи питання щодо наявності спричинення позивачу моральної шкоди та визначення розміру шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, необхідно враховувати, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано в чому саме полягає ця шкода, не доведено факт завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем належним чином не обґрунтовано розмір відшкодування моральної шкоди, ступінь відповідальності відповідача, не доведено належними та допустимими доказами, що вона терпіла моральні страждання внаслідок затримки виплати заробітної плати після звільнення, не маючи при цьому інших джерел доходу (нова робота, дохід від самозайнятості, соціальні виплати тощо). Окрім цього, позивач, обґрунтовуючи заявлену суму моральної шкоди, вказує, що через несвоєчасну виплату належних їй при звільненні коштів, вона була позбавлена можливості допомогти фінансово хворому батьку, який перебував на лікуванні, а також забезпечити йому належну післяопераційну реабілітацію. В підтвердження наявності хвороби та здійснення оперативного лікування нею надано копію виписки із медичної картки стаціонарного хворого. Однак, при цьому позивачкою не було надано до суду жодних доказів, що підтверджували б витрати батька чи інших родичів, понесені на його лікування та реабілітацію: рецепти на придбання медикаментів; направлення на додаткові обстеження чи проходження додаткових медичних процедур, чеки за придбані ліки, рахунки за здійснення оперативного лікування, знаходження в лікарні, догляду за хворим тощо. В свою чергу, вищевказаною випискою підтверджено, що післяопераційний період хворого проходив без ускладнень, тобто жодні особливості, які б потребували значних додаткових фінансових витрат, не передбачалися. При цьому посилання позивача на той факт, що вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням виплатити належні їй кошти, але відповідач не ввійшов в її положення та не доклав жодних зусиль для здійснення розрахунку, відповідач вважає виключно введенням суду в оману, оскільки позивачка була діючим працівником підприємства в період з жовтня 2023 по березень 2024 року, зокрема, працювала на посаді провідного бухгалтера (тобто в період, коли підприємство опинилося в надважкому фінансовому положенні), тому вона була повністю обізнаною з ситуацією, яка склалася не з вини відповідача, та знала про причини тривалої заборгованості по виплаті належних їй коштів. З урахуванням викладеного, а також з огляду на те, що моральна шкода не може слугувати джерелом для збагачення та відшкодування може бути присуджено у разі доведення позивачем заподіяння такої шкоди, відповідач ДП «Харківський облавтодор» вважає, що заявлена позивачем сума моральної шкоди в 8000 грн є завеликою, необґрунтованою, непідтвердженою та недоведеною позивачем належними та допустимими доказами, а є лише власними суб`єктивними переконаннями позивача, у зв`язку з чим просило відмовити у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Крім того, відповідач у відзиві зазначив, що позивачем зазначено суму до стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку в розмірі 44843,56 грн. Однак, згідно з Довідкою про середню заробітну плату ОСОБА_1 № 881 від 01.07.2024, заявлена позивачем сума не відповідає дійсності, а саме є більшою за фактичну. Так вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є безпідставною, а заявлена до стягнення сума розрахована позивачем невірно.

Також відповідач зазначив, що ОСОБА_1 була звільнена з посади провідного бухгалтера ДП «Харківський облавтодор» 14.03.2024. Таким чином, кінцевим терміном для звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час прострочення розрахунку при звільненні є 14.06.2024, однак до суду з цим позовом позивач звернулася лише 19.06.2024, тобто з порушенням встановленого законодавством трьохмісячного строку, що є самостійною підставою для відмови у позові.

У відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , зазначила, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7/1 не є достатньою правовою підставою для звільнення від відповідальності за порушення норм трудового законодавства, оскільки сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. При цьому відповідач не надав доказів того, що підприємство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час дії воєнного стану. Доводи відповідача про наявність збитків, які він поніс за період окупації, на переконання позивача, є безпідставними, оскільки незрозумілим залишається причинно-наслідковий зв`язок між пошкодженими виробничими базами, будівлями, які знаходяться на балансі відповідача, та позбавленням позивача права на своєчасну заробітну плату за сумлінно виконану роботу.

Щодо посилань відповідача на своє скрутне матеріальне становище як на правову підставу звільнення його від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, то позивач вважає, що долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву виписки з банківських установ не стосуються предмету доказування, оскільки жодним чином не обґрунтовують відсутність вини відповідача саме за період позовних вимог, та є неналежними доказами в розумінні положень статті 77 ЦПК України, враховуючи те, що здебільшого стосуються періоду 2022-2023 років, тоді як до предмету доказування входить період несвоєчасної виплати заробітної плати та остаточного розрахунку з позивачем, тобто з жовтня 2023 року до червня 2024 року. Щодо решти виписок, які стосуються зазначеного періоду, позивач зазначив, що виписок з АТ КБ «ПриватБанк» за січень 2024, лютий 2024, березень 2024, квітень 2024, травень 2024 відповідач умисно не надав з метою приховати активний рух коштів на рахунку останнього, оскільки, за інформацією позивача, саме на цей період припадають активні зарахування коштів, проте відповідач приховує цю інформацію, яка прямо стосується предмету доказування, надаючи великий обсяг виписок за 2022 рік, які не стосуються предмету доказування, з метою ввести суд в оману. При цьому відповідач за січень 2024, лютий 2024, березень 2024, квітень 2024 та травень 2024 умисно надав виписки з рахунку з АТ «УКРСИББАНК», де був неактивний рух коштів, і, відповідно, суми в ньому зазначені дуже маленькі. Щодо виписок з АТ «УКРГАЗБАНК», то з цієї банківської установи надані виписки лише за лютий 2024, за інші місяці виписки відповідачем не надані. Враховуючи викладене, на переконання позивача, представник відповідача вибірково, керуючись недобросовісними мотивами, надав виписки з метою приховати наявність коштів, які посадові особи відповідача спрямовували на різні витрати, окрім виплати заробітної плати своїм працівникам, які сумлінно виконували свої обов`язки, щоб їх дійсно важливе, тим паче в умовах війни, підприємство працювало.

Щодо доводів відповідача на неправильний розрахунок середнього заробітку, позивач зазначив, що у наданій відповідачем довідці про середній заробіток умисно розраховано неправильно на основі неправдивих відомостей та не за Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995, оскільки головним бухгалтером надані відомості нарахованої заробітної плати без доплати за суміщення професій у розмірі 50% від окладу за сумісництвом за фактично відпрацьований час. Позивач зазначає, що їй було встановлено постійну надбавку в розмірі 50% від окладу провідного бухгалтера (основної посади) за суміщення посад (внутрішнє суміщення професій), яке вона здійснювала з січня по лютий 2024 у зв`язку з відсутністю працівника за певною посадою. Крім того, факт надання відповідачем неправдивих відомостей також підтверджується невідповідністю зазначених у Довідці нарахованих сум і фактично сплачених відповідачем за січень 2024 та лютий 2024, що підтверджується скріншотами руху коштів на рахунку позивача, долучених разом з позовною заявою. Крім того, позивач звертає увагу суду, що відповідачем середньоденна заробітна плата множиться на середньомісячну кількість днів, тоді як відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, зазначеного постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином відповідачем безпідставно застосоване при розрахунку число 18 днів, а не 32, як повинно бути. На підставі викладеного, позивач вважає Довідку про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 від 01.07.2024 № 881 неналежним, недостовірним та недостатнім доказом.

З метою спростування твердження відповідача щодо недоведення позивачем розміру моральної шкоди, а також того, що батьком позивача не було понесено жодних фінансових витрат, позивач долучила до відповіді на відзив копії акту №5507 від 04.04.2024 та товарного чеку №70-чк-0017052 від 29.04.2024.

Щодо доводів відповідача про пропущення позивачем строку на звернення до суду як підстави застосування строків позовної давності, позивач зазначила, що тримісячний строк позовної давності щодо звернення до суду з позовними вимогами виплатити належні працівнику суми, починається з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Оскільки письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми позивач від відповідача не отримував, тому позовна давність не сплинула, оскільки письмового повідомлення від відповідача не було, і відповідно, строк не розпочався. Крім того, позивач зазначила, що звернулася до суду з цим позовом 14.06.2024, а не 19.06.2024, як зазначає відповідач.

Ухвалою суду від 20 червня 2024 року витребувано у Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» (, адреса місцезнаходження: 61202, Харківська обл., місто Харків, вул. Ахсарова, будинок 2) наступні докази: 1) інформацію про те, чи мали місце протягом 2023 2024 років факти несвоєчасної виплати заробітної плати ОСОБА_1 ; 2) довідку про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року».

06 липня 2024 року разом з відзивом на позовну заяву відповідач надав витребувану інформацію та докази.

Ухвалою суду від 06 серпня 2024 року витребувано у Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» (, адреса місцезнаходження: 61202, Харківська обл., місто Харків, вул. Ахсарова, будинок 2) наступні докази:

- належним чином завірену копію розрахункової відомості по заробітній платі ОСОБА_1 за січень 2024 року;

- належним чином завірену копію розрахункової відомості по заробітній платі ОСОБА_1 за лютий 2024 року;

- належним чином завірену копію Наказу № 156 від 29.12.2023 про встановлення постійної надбавки ОСОБА_1 в розмірі 50% від окладу провідного бухгалтера (основної посади) за суміщення посад(внутрішнє суміщення професій), яке вона здійснювала з січня по лютий 2024 року у зв`язку з відсутністю працівника за певною посадою.

15 серпня 2024 року відповідачем виконано ухвалу суду від 06 серпня 2024 року та надано витребувані доказів.

В судове засідання сторони не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.

Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності за наявними в матеріалах справи документами.

Враховуючи положення ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 червня 2023 року ОСОБА_1 прийнята на роботу за переведенням з філії «Золочівський райавтодор» до ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» на посаду провідного бухгалтера на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП згідно з Наказом № 40-ВК від 05.06.2023, що підтверджується записом в трудовій книжці ОСОБА_1 .

Відповідно до Наказу директора ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України», погодженого головою профспілкової організації апарату управління, № 156 від 29 грудня 2023 року, у зв`язку з виробничою необхідністю та відповідно до вимог та положень, згідно з додатком №15 Колективного договору на 2018-2020 роки, ОСОБА_1 , провідному бухгалтеру за суміщення посади провідного бухгалтера встановлено надбавку у розмірі 50% від окладу за сумісництвом за фактично відпрацьований час з 01 січня 2024 року.

14 березня 2024 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1. ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією Наказу № 12/ВХ від 14 березня 2024 року та записом в трудовій книжці.

Сторонами визнається, що в день звільнення позивача, тобто 14 березня 2024 року, відповідач не здійснив виплату належних позивачу коштів при звільненні. Доказів письмового повідомлення позивача відповідачем про нараховані суми, належні при звільненні, матеріали справи не містять.

Згідно з роздруківкою виписок руху коштів на банківському рахунку ОСОБА_1 на банківський рахунок позивача 10 травня 2024 року надійшли зарахування грошових коштів, належних при звільненні, розділені на окремі зарахування заробітної плати за відповідний місяць, а саме: за січень 2024 - 20693 грн 34 коп, за жовтень 2023 - 15521 грн 82 коп, за грудень 2023 - 17417 грн 12 коп, за листопад 2023 - 15466 грн 07 коп, за березень 2024 - 53366 грн 36 коп, за лютий 2024 - 21352 грн 38 коп.

Вказані обставини окрім того також визнаються сторонами, а відтак не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Таким чином, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , яка була звільнена 14 березня 2024 року, ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» провів 10 травня 2024 року.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з абз. 1, 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Оскільки позивач звільнена у березні 2024 року, тому при розрахунок середнього заробітку позивача проводиться виходячи з виплат за лютий та січень 2024 року.

Згідно з Розрахунковими листами за січень - лютий 2024 року, витребуваними судом ухвалою від 06 серпня 2024 року, розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 складає: за січень 2024 року - 26029,35 грн (до вирахування податків і зборів), за лютий 2024 року 26858,34 грн.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період

Середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 судом визначено шляхом ділення загальної заробітної плати за січень-лютий 2024 року (52887,69 грн) на число відпрацьованих робочих днів відповідно до розрахункових листів (35 днів, з яких 18 днів у січні 2024 року та 17 днів у лютому 2024 року), та встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати складає 1511,08 грн (до вирахування податків і зборів).

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку судом не враховано розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , зазначений у Довідці про розмір середнього заробітку № 881 від 01 липня 2024 року, оскільки зазначені у ній відомості, зокрема щодо нарахованої заробітної плати за січень-лютий 2024 року, розміру середньоденної заробітної плати у розмірі 1050,81 грн, мають недостовірний характер, суперечать фактичним обставинам справи та не узгоджуються з іншими наявними в матеріалах справи доказами, як відповідають критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

Такий висновок суду ґрунтується на тому, що в довідці № 881 зазначено розмір нарахованої заробітної плати за січень 2024 року 18078,26 грн, за лютий 2024 року 18700,00 грн, тоді як згідно з Розрахунковими листами за січень - лютий 2024 року, розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 складає: за січень 2024 року - 26029,35 грн, до виплати 20693,34 грн; за лютий 2024 року 26858,34 грн, до виплати 21352,38 грн. При цьому, відомості, зазначені в розрахункових листах, підтверджені наданою позивачем випискою з банківського рахунку, з якої вбачається, що на банківський рахунок позивача зараховано заробітну плату за січень 2024 року у розмірі 20693,34 грн, за лютий 2024 року 21352,38 грн, що повністю відповідає відомостям, зазначеним у розрахункових листах, та спростовує відомості зазначені у Довідці № 881. Отже, долучена відповідачем довідка є недостовірним доказом, а відтак не враховується судом при вирішенні спору.

Таким чином, враховуючи, що позивач була звільнена 14 березня 2024 року, а фактичний розрахунок відповідачем проведений 10 травня 2024 року, тобто кількість днів затримки розрахунку становить 32 робочих днів, тому середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з позивачем за період з 15 березня 2024 року до 09 травня 2024 року складає: 1511,08 грн (розмір середньоденної заробітної плати) х 32 днів (кількість робочих днів затримки розрахунку) = 48354,56 грн (з урахуванням податку та інших обов`язкових платежів).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Таким чином, тягар доказування наявності обставин, передбачених ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», покладається саме на роботодавця, тобто відповідача у цій справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Надаючи оцінку доводам відповідача про те, що затримка розрахунку при звільненні з позивачем сталася не з вини підприємства та його посадових осіб, а внаслідок обставин непереборної сили, суд виходить з наступного.

Суд критично сприймає доводи відповідача про те, що у зв`язку з тимчасовою окупацією виробничих баз філій і рухомого майна ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», а також внаслідок бойових дій, відповідачу Російською Федерацією завдано збитків на суму орієнтовно 124525013 грн (сто двадцять чотири мільйони п`ятсот двадцять п`ять тисяч тринадцять грн), оскільки з наданих відповідачем доказів не вбачається наявності причинно-наслідкового зв`язку між завданими збитками та позбавленням позивача права на своєчасну заробітну плату за сумлінно виконану роботу. При цьому, судом враховано, що, незважаючи на завдані підприємству збитки, воно продовжувало та продовжує до теперішнього здійснювати фінансово-господарську діяльність, виконувало свої функції та зобов`язання за цивільно-правовими договорами. Цю обставину також підтвердив відповідач у відзиві на позовну заяву.

Крім того, як на підставу для звільнення від відповідальності за несвоєчасний розрахунок про звільненні з позивачем, відповідач посилається на скрутне матеріальне становище підприємства, у зв`язку з чим ДП «Харківський облавтодор» неодноразово зверталося до основного замовника, Служби відновлення і розвитку інфраструктури у Харківській області, з проханням посприяти щодо сплати коштів за виконані підприємством роботи, що дало б змогу розрахуватися із заборгованістю по заробітній платі. Окрім цього, ДП «Харківський облавтодор» з аналогічним проханням зверталося до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, а також до Державної агенції відновлення та розвитку інфраструктури України. Про складну ситуацію з відсутністю можливості своєчасно здійснити розрахунки з працівниками підприємства відповідач також повідомляв Держпраці. На переконання відповідача, вказані обставини свідчать про те, що затримка розрахунку при звільненні з позивачем сталася не з вини підприємства та його посадових осіб, а внаслідок обставин непереборної сили, які знаходилися поза волею відповідача.

На підтвердження існування цієї обставини відповідачем надано наступні докази: Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2023 рік, Баланс (Звіт) про фінансовий стан на 31 грудня 2023 року, виписки щодо рахунків ДП «Харківський облавтодор» в АТ КБ «ПриватБанк», АТ «УКРСИББАНК», АТ «УКРГАЗБАНК».

Дослідженням вказаних доказів встановлено, що виписки з АТ БК «ПриватБанк» за періоди з 01.04.2022 по 30.04.2022, з 01.07.2022 по 31.07.2022, з 01.08.2022 по 31.08.2022, з 01.11.2022 по 30.11.2022, з 01.12.2022 по 31.12.2022, з 01.03.2023 по 31.03.2023, з 01.04.2023 по 30.04.2023, з 01.07.2023 по 31.07.2023, з 01.08.2023 по 31.08.2023; виписки по рахунку з АТ «УКРСИББАНК» за періоди з 01.06.2022 по 30.06.2022, за 31.07.2022, з 01.08.2022 по 31.08.2022, з 01.09.2022 по 30.09.2022, з 01.10.2022 по 31.10.2022, з 01.11.2022 по 30.11.2022, з 01.01.2023 по 31.01.2023, з 01.02.2023 по 28.02.2023, з 01.04.2023 по 30.04.2023, з 01.07.2023 по 31.07.2023, з 01.05.2022 по 31.05.2022, з 01.12.2022 по 31.12.2022, не стосуються предмету доказування у справі, оскільки охоплюють період з 2022 року до жовтня 2023 року, та не містять жодної інформації щодо наявності непереборних обставин в період затримки остаточного розрахунку з позивачем, тобто протягом періоду з березня 2024 року до травня 2024 року.

Долучені до відзиву на позовну заяву виписки за періоди з жовтня 2023 року до червня 2024 року, суд оцінює критично, оскільки ці виписки підтверджують не відсутність коштів на рахунках, а навпаки надходження коштів на рахунки та списання їх на товари та послуги, проте не на заробітну плату своїм працівникам. Крім того, долучені відповідачем виписки мають вибірковий характер, не містять повної та достовірної інформації про фінансовий стан підприємства в період з березня 2024 року до травня 2024 року, тобто в період існування спірних правовідносин.

Такий висновок суду ґрунтується, зокрема, на тому, що відповідач у відзиві на позов повідомив суд, що має рахунки у трьох банківських установах (АТ КБ «ПриватБанк», АТ «УКРСИББАНК», АТ «УКРГАЗБАНК»), що також підтверджено матеріалами справи. Проте, представник відповідача до відзиву на позовну заяву не долучив виписки рахунків в усіх трьох банках за період, який безпосередньо передував виникненню спірних правовідносин (січень-лютий 2024 року), та в період існування спірних правовідносин (березень травень 2024 року), а саме відповідачем не долучено виписки з рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», АТ «УКРГАЗБАНК» за вказані періоди, що позбавляє суд можливості об`єктивно та в повному обсязі оцінити фінансовий стан підприємства у січні-травні 2024 року та встановити наявність обставин, які звільняють відповідача від відповідальності за порушення обов`язку здійснити остаточний розрахунок з позивачем в день звільнення.

При цьому, суд наголошує, що згідно з ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Таким чином, саме відповідач зобов`язаний подати докази, на підставі яких суд може встановити наявність обставин для звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків оплати праці позивача. У разі неподання таких доказів, ризик негативних наслідків, лежить саме на відповідачеві, як на стороні, яка не подала відповідні докази та не довела наявність обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позову.

Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи відповідача про те, що внаслідок скрутного матеріального становища ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України», затримка розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 сталася не з вини підприємства та його посадових осіб, а внаслідок обставин непереборної сили, які знаходилися поза волею відповідача, оскільки такі доводи відповідача, всупереч вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України, ґрунтуються та не підтверджені належними, достовірними, достатніми та взаємопов`язаними доказами.

Крім того, суд наголошує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, який є обов`язковим для врахування згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, навіть у разі доведення відповідачем цих обставин, не звільняють останнього від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Щодо посилань відповідача на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7/1, відповідно до якого введення на території України з 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, є форс-мажорними обставинам, тобто обставин непереборної сили, а тому є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасний розрахунок з позивачем, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Верховний суд у своїй практиці виокремив наступні елементи форс-мажорних обставин: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; і найголовніше - унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності (постанова Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 904/3886/21).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 09.11.2021 у справі № 913/20/21, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Важливо, що така позиція органу правосуддя зовсім не зводить нанівець принцип звільнення від доказування у разі існування загальновідомих фактів (ч. 3 ст. 82 ЦПК України), навпаки - вказує лише на необхідність підтвердження існування форс-мажору по відношенню до конкретного суб`єкта правовідносин в конкретних умовах. Отже, форс-мажор як обставина непереборної сили потребує доведення і належного правового оформлення сторонами в судовому процесі. Саме по собі існування таких надзвичайних і невідворотних обставин не звільняє сторону від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21 вересня 2022 року у справі № 911/589/21, від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

З матеріалів справи вбачається, що Торгово-промислова палата 28 лютого 2022 року розмістила на своєму офіційному сайті лист, яким засвідчила, що збройна агресія РФ є форс-мажорною обставиною в контексті українського законодавства.

Проте, суд враховує, що зазначений лист не є правовою підставою для невиконання покладених на відповідача зобов`язань, і лише в сукупності з іншими належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами він може засвідчити існування форс-мажорних обставин у справі, що розглядається.

Таким чином, враховуючи ненадання відповідачем належних, допустимих та достовірних доказів того, що саме внаслідок військової агресії РФ проти України, відповідач не мав об`єктивної можливості виконати свій обов`язок щодо здійснення остаточного розрахунку з позивачкою в день її звільнення, суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності за затримку остаточного розрахунку з позивачем.

Такий висновок суду ґрунтується на тому, що відповідач не надав доказів, що підприємство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, частина працівників, керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час дії воєнного стану. Навпаки, судовим розглядом встановлено, що працівники, техніка та структурні підрозділи ДП «Харківський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» безперебійно здійснювали свою діяльність, підприємство, незважаючи на введення воєнного стану та перебування в зоні можливих бойових дій, продовжувало та продовжує здійснювати фінансово-господарську діяльність.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності за затримку остаточного розрахунку з позивачем на підставі ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку з чим стягує з відповідача на користь позивача затримку за час остаточного розрахунку при звільненні.

Безпідставними є доводи відповідача про пропущення ОСОБА_1 визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП строку на звернення до суду, оскільки тримісячний строк на звернення до суду з позовними вимогами виплатити належні працівнику суми, починається з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільнення. Оскільки відповідачем на виконання свого процесуального обов`язку не надано доказів вручення позивачу письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми, тому визначений у ч. 1 ст. 233 КЗпП строк не розпочався, а відтак не міг був пропущений позивачем.

Крім того, суд зазначає, що позивач звернувся до суду з цим позовом шляхом направлення його до суду засобами поштового зв`язку. Таким чином датою звернення позивача до суду з цим позовом є дата передачі позовної заяви оператору поштового зв`язку на відправку, тобто 14.06.2024, що підтверджується відомостями зазначеними на конверті з поштовим відправленням (накладна АТ «УКРПОШТА»), а не дата надходження позовної заяви до суду, тобто 19.06.2024. Таким чином, позивач звернулася до суду з цим позовом до спливу 3-місячного строку від дня її звільнення, у зв`язку з чим суд відхиляє доводи відповідача про пропущення позивачем строку на звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з ОСОБА_1 за період з 15 березня 2024 року до 09 травня 2024 року складає 48354,56 грн (з утриманням відповідних податків та інших обов`язкових платежів).

Разом з тим позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» середнього заробітку за вказаний період у розмірі 44834,56 грн.

Своїм правом збільшити розмір позовних вимог в порядку п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України ОСОБА_1 не скористалася, у зв`язку з чим, керуючись принципом диспозитивності, суд розглядає справу виключно в межах позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України».

З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку та стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 15 березня 2024 року до 09 травня 2024 року у розмірі 44834,56 грн (з утриманням відповідних податків та інших обов`язкових платежів).

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз`яснено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності».

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у праві № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23).

У справі, що розглядається, позивач просила стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 8000,00 грн, у зв`язку з тим, що внаслідок затримки остаточного розрахунку при звільненні їй було завдано моральних страждань.

Моральні страждання позивач обґрунтовує тим, внаслідок невиплати належних їй коштів, вона була позбавлена можливості допомогти своєму непрацездатному батьку, якого зобов`язана утримувати відповідно до закону, враховуючи стан здоров`я батька та невідкладну потребу в ліках, забезпеченні належної післяопераційної реабілітації, оскільки її батька ОСОБА_3 19 квітня 2024 року було госпіталізовано до закладу охорони здоров`я, а 29 квітня 2024 року проведено оперативне втручання. Крім цього, позивач зазначає, що неодноразово зверталася до відповідача з проханням виплатити належні їй суми при звільненні, проте ці прохання були проігноровані відповідачем, у зв`язку з чим позивач була змушена звернутися за правовою допомогою до адвоката.

При цьому, суд не може не враховувати значну тривалість затримки відповідачем виплати не тільки остаточного розрахунку при звільненні, а і затримки виплати заробітної плати в цілому, а саме починаючи з листопада 2023 року до травня 2024 року, оскільки вказана обставина підтверджує доводи позивача про те, що саме тривала протиправна бездіяльність відповідача, яка полягала у затримці виплати заробітної плати позивачу, спричинила скрутне матеріальне становище останньої та необхідність шукати інші шляхи для забезпечення свого існування та допомоги рідному батьку.

Суд також враховує, що неотримання працівником своїх зароблених грошових коштів - це безумовний стрес для кожної людини, в тому числі і для позивача.

За таких обставин, суд вважає беззаперечним, що внаслідок затримки у виплаті належних позивачу виплат при звільненні, враховуючи стан здоров`я батька позивача та скрутне матеріальне становище позивача, спричинене тривалою бездіяльністю відповідача (несвоєчасна виплата заробітної плати з листопада 2023 року до травня 2024 року), позивач була змушена шукати інші шляхи для забезпечення свого існування та допомоги рідному батьку, звернутися за правовою допомогою до адвоката та відстоювати гарантоване Конституцією України право на оплату праці в суді, у зв`язку з чим ОСОБА_1 безумовно зазнала моральних страждань.

Враховуючи характер, глибину та розмір душевних страждань, завданих позивачу бездіяльністю відповідача, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн, оскільки, на переконання суду, компенсація моральної шкоди у такому розмірі буде відповідати принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 5000 грн.

На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача ДП «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» на користь держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273-274, 279, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , до Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України», , адреса місцезнаходження: м. Харків, вул. Ахсарова, 2, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 15 березня 2024 року до 09 травня 2024 року у розмірі 44834,56 грн (сорок чотири тисячі вісімсот тридцять гривень 56 копійок).

Стягнути з Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України», , адреса місцезнаходження: м. Харків, вул. Ахсарова, 2, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» ВАТ «ДАК» «Автомобільні дороги України», , адреса місцезнаходження: м. Харків, вул. Ахсарова, 2, на користь держави судовий збір у розмірі 1142,43 грн (одна тисяча сто сорок дві гривні 43 копійки).

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 02 вересня 2024 року.

Суддя І.П. Латка