Єдиний унікальний номер 725/5626/24
Номер провадження 2-о/725/611/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2024 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці у складі:

головуючої судді Федіної А.В.,

за участю секретаря судових засідань Ватаманюк В.В.,

заявника ОСОБА_1 ,

та представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_3 , Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної військової адміністрації, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року заявник звернувся до суду з вище вказаною заявою в якій просив встановити юридичний факт, що він самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 11.08.2006 року між ним та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син - ОСОБА_4 . Натомість, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14.09.2016 року шлюб між ними було розірвано, а їх спільний син залишився проживати разом з ним та перебуває на його самостійному виховані та утриманні, оскільки мати ОСОБА_3 виїхала на постійне місце проживання до Грецької Республіки, де створила іншу сім`ю та участі у виховані сина не приймає, не цікавиться дитиною та не спілкується з ним.

Зазначав, що на даний момент між ним та ОСОБА_3 не існує спору про місце проживання та виховання сина, та відповідно до заяви від 04.06.2024 року, перекладеної грецької на українську мову встановлено, що дитина від першого шлюбу, ОСОБА_4 , за згодою обох сторін та врахуванням побажання дитини залишився проживати з батьком ОСОБА_1 , на повному його утриманні до повноліття та під його відповідальність.

Вказував на те, що на даний час він потребує юридичного закріплення у відповідному рішенні суду щодо факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, оскільки це необхідно для захисту прав та інтересів його сина, а також його прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням дитини, оскільки виникають обставини необхідності оформлення документів щодо соціальної допомоги па дитину, яка виховується тільки одним із батьків, а також виникають питання щодо переміщення батька і дитини без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом із дитиною.

Просив врахувати, що він веде здоровий спосіб житія і всіляко сприяє тому, щоб його син виріс здоровим, сумлінним та відповідальним членом суспільства, приділяє належну увагу вихованню сина, постійно підтримує зв`язок з школою та класним керівником, систематично відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням та поведінкою дитини.

В рамках судового розгляду даної заяви судом залучено до участі у справі в якості заінтересованих осіб Службу у справах дітей Чернівецької міської ради та ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також визнано обов`язковою явку в судові засідання у даній справі неповнолітнього ОСОБА_1 та заінтересовану особу ОСОБА_3 .

Відповідно до письмових пояснень представника ІНФОРМАЦІЯ_4 , останній заявлені вимоги не визнає, оскільки вважає, що підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини без участі матері немає з огляду на те, що СК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, при цьому в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

В судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримав та своїми поясненнями підтвердив обставини викладені у тексті заяви про те, що після розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_3 остання виїхала за кордон, а їх спільний син залишився проживати разом з ним на його самостійному вихованні та утриманні, при цьому мати долею дитини не цікавиться, з сином зв`язок не підтримує, має іншу сім`ю за кордоном. Вказував на те, що факт самостійного виховання та утримання ним сина має для нього юридичне значення з метою можливості самостійно приймати рішення щодо дитини без участі матері, отримувати різні соціальні гарантії в інтересах дитини, виїжджати з ним за кордон без згоди матері.

Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у її тексті.

В судовому засіданні допитано неповнолітнього ОСОБА_4 щодо обставин даної справи та останній своїм поясненнями підтвердив, що проживає разом з батьком з приблизно семирічного віку, з матір`ю вже більше двох років зв`язок не підтримує та не отримує від неї будь-якої матеріальної допомоги. Вказував на те, що його вихованням дійсно займається лише батько, який також самостійно його утримує.

Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явились, від представника Служби у справах дітей надійшла заява про розгляд справи без його участі, вирішення заяви залишив на розсуд суду; представник Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної військової адміністрації просив розглядати справу без його участі та не заперечував проти задоволення заявлених вимог, про що вказав у відповідній заяві; представник ІНФОРМАЦІЯ_4 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, натомість свої заперечення проти заявлених вимог виклав у відповідних письмових поясненнях.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, причини своєї неявки суду не повідомила та заявником до матеріалів заяви долучено заяву від 04.06.2024 року в перекладі з грецької на українську мову з апостилем в якій остання вказувала, що після розірвання шлюбу її син ОСОБА_4 з урахуванням його побажань залишився проживати разом з батьком на його утриманні та під його відповідальність, вона створила нову сім`ю з ОСОБА_5 та у них народився спільний син ОСОБА_6 і з новоствореною сім`єю вона виїхала за кордон, а саме у Грецію, на постійне місце проживання (а/с 12).

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Суд, заслухавши пояснення заявника, його представника, неповнолітнього ОСОБА_4 , дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_4 та його батьками у копії свідоцтва про народження вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (а/с 7).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14.09.2016 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було розірвано та за наслідками розгляду справи встановлено, що на даний час ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

Відповідно до акту ЖБК №10 від 08.02.2024 року ОСОБА_1 зареєстрований та проживає разом з батьком ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 та відповідно до характеристики ВСП «Фаховий коледж ЧНУ» від 13.12.2023 року ОСОБА_4 навчається у вказаному коледжі на першому курсі, зарекомендував себе позитивно та його батько приділяє належну увагу вихованню сина, постійно підтримує зв`язок з школою, підтримує зв`язок з класним керівником, систематично відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням сина та його поведінкою (а/с 9,10).

За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України.

Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У відповідності до вимог ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

З матеріалів справи вбачається, що сторони досягли між собою згоди щодо місця проживання їх спільного сина, його виховання та утримання одним із батьків, а саме батьком ОСОБА_1 .

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц).

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567 цс 18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Вимоги до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, поданої у порядку окремого провадження, встановлені у ст. 318 ЦПК України, згідно з якою у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Так, заявник вказав, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини йому необхідне для вирішення будь-яких питань юридичного характеру без участі матері в майбутньому, натомість жодних доказів того, що будь-яка особа порушує права заявника, не визнає чи оспорює зазначені обставини, як і про те, що є обґрунтовані ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, до заяви заявниками не надано.

В контексті вище наведеного слід також зазначити, що справи окремого провадження розглядаються за участю заявника та заінтересованих осіб, при цьому заінтересованими особами є особи, які беруть участь у справі, та мають у ній юридичну заінтересованість. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб зумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.

Натомість, заявниками при зверненні до суду у заяві не було зазначено жодної заінтересованої особи, а лише за наслідками виконання ухвали про залишення заяви без руху, у новій редакції заяви вказано заінтересованою особою Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної військової адміністрації.

За таких обставин, заявником не доведено з якою метою йому необхідно встановити відповідні юридичні факти та які юридичні наслідки породжують вказані факти та за таких обставин слід зазначити, що вимога про встановлення факту того, що дитина проживає з батьком, перебуває на його самостійному утримання та вихованні не може розглядатися у судовому порядку в незалежності від дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника, пов`язаних з цими обставинами. Вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про оскарження дій чи рішень щодо відмови компетентних органів, у наданні соціальної пільги або незабезпечення соціальними гарантіями, а також встановлюватись у випадку відмови у вчиненні інших дій, які залежать від вказаного факту, при цьому слід також зазначити, що чинним законодавством України передбачено порядок виїзду за кордон дитини у супроводі одного із батьків, а також наслідки ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Окремо слід звернути увагу на наступне.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).

Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Отже, відсутні підстави для встановлення факту самостійного виховання та утримання заявником свого сина.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст.24, 104, 105, 109, 112-115, 157, 160, 161 СК України ст.ст. 2, 4, 5, 7, 1, 12, 76-89, 206, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273,315-319, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_3 , Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької районної військової адміністрації, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Чернівецького апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлений 08.09.2024 року.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці А. В. Федіна