Справа №751/4551/24
Провадження №2/751/1272/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Овсієнко Ю. К.

за участю секретаря Шульга В.Л.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

20.05.2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом дол. ОСОБА_3 , у якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 1-4).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власницею вищезгаданого будинку на підставі договору дарування житлового будинку від 10.06.2004 року. У вказаному будинку, окрім неї, зареєстровані її мати ОСОБА_5 , та її донька ОСОБА_3 . Пояснює, що Приблизно у травні 2019 року донька фактично створила сім`ю з молодим чоловіком та почала проживати разом з ним за іншою адресою і з того часу за місцем реєстрації не проживає. Позивач стверджує, що відповідач комунальні платежі не сплачує, не отримує кореспонденцію за даною адресою, в утриманні житла та його ремонті участі не бере. Реєстрація відповідача у її власності створює для позивача додатковий матеріальний тягар з забезпечення житла,оскільки нарахування плати за деякі з житлово-комунальних послуг здійснюється відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Крім того, вона позбавлена можливості оформити житлову субсидію. На її прохання знятись з місця реєстрації для можливості оформлення субсидії, донька реагує агресивно і заперечує. Одночасно відмовляється нести будь-які витрати на утримання житла.

Ухвалою судді від 25.06.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 30).

12.07.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с. 41-44), з тих підстав, що після закінчення закладу середньої освіти, відповідач, будучи у віці 17 років, вступила до вищого навчального закладу, який закінчила у 2022 році. Під час навчання позивач жодним чином не утримувала доньку, в тому числі не надавала фінансової допомоги. Натомість утримувати житло, сплачувати за комунальні послуги, де зареєстрована та проживає ОСОБА_3 , допомагав батько, з яким позивач розірвала шлюб 21.11.2016 року. Зазначає, що у 2017 році позивач зверталася із позовною заявою до батька відповідача - ОСОБА_6 , про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 . В обґрунтування вимог вказала, що доньку повністю забезпечує ОСОБА_6 , але їй не до вподоби стосунки, які склалися у батька з дитиною, викликають обурення деякі випадки у їх спілкуванні. В рамках розгляду вищевказаної справи була допитана ОСОБА_7 , яка повідомила, що саме мати є ініціатором всіх конфліктів, а забезпечує її батько. Незважаючи на конфліктність ситуації, батько все одно брав участь в утриманні житла, але відносини між позивачем та відповідачем погіршились. Також зауважує, що твердження матері про те, що відповідач за місцем реєстрації не проживає, не відповідає дійсності, а докази, надані на підтвердження цього, є неналежними та не підлягають врахуванню. Також вважає, що позивачем на підтвердження тверджень, що реєстрація доньки створює для неї додатковий матеріальний тягар із забезпечення житла, не надано жодного доказу буцімто відмови у оформленні житлової субсидії чи інших підтверджуючих документів. Відсутні навіть підтвердження фактів звернення за соціальними послугами. Також зазначає, що позивач хоче, щоб відповідач змінила своє місце реєстрації, але остання не має адреси, де можна зареєструватися. Разом з цим, вказує, що відповідач не завжди перебуває за спірною адресою, та погоджуються з тим, що ОСОБА_8 має особисті стосунки з молодим чоловіком, однак вони не ведуть спільний побут та не є сім`єю у розумінні Сімейного кодексу України. Проте, відповідач постійно приходить за адресою місця своєї реєстрації, адже там проживає її бабуся ОСОБА_5 , та саме їй віддає готівкові кошти на утримання житла, сплату комунальних послуг та інші витрати, адже матері відповідач кошти віддавати не бажає. Окрім того, відповідач має побоювання щодо того, що мати може вчиняти домашнє насильство щодо неї, адже має до цього схильність.

22.07.2024 року представником позивача до суду подано відповідь на відзив (а.с. 80-86), у якому, зокрема зазначає, що факт непроживання відповідача за місцем реєстрації більше року знайшов своє підтвердження. Поважні причини відсутності тривалий час відповідача у спірному будинку відсутні.

Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Позивач посилалася на те, що реєстрація відповідача створює для неї додатковий тягар в утриманні житла та по сплаті комунальних послуг, призводить до неможливості отримання нею житлової субсидії.

Додатково, позивач ОСОБА_1 допитана у судовому засіданні у якості свідка та показала, що відповідач, яка доводиться їй донькою, з 2019 року пішла з її сім`ї та фактично створила свою сім`ю з ОСОБА_9 , співмешкаючи з ним за адресою: АДРЕСА_2 . З того часу за місцем реєстрації не проживає та жодного разу не ночувала. Її речей, якими вона користується, в будинку немає. На її прохання повернутись додому, донька ніяким чином не реагує. Відвідує бабусю приблизно раз на півроку. Зазначає, що пропонувала доньці разом з її хлопцем переїхати і жити у будинку разом, оскільки за житлом потрібен догляд. Однак, хлопець доньки відповів, що те саме каже його батько, власник будинку, де вони з ОСОБА_8 проживають. Вона ніяким чином ніколи не перешкоджала доньці у проживанні у будинку, тиску на неї не чинила.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали і в його задоволенні просили відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач також вказала, що вона постійно приходить за адресою місця реєстрації відвідувати бабусю, надає їй готівкові кошти на комунальні послуги. іноді залишається ночувати у неї, проте постійно там не перебуває саме через поведінку позивача - її матері, а саме через схильність матері вчиняти домашнє насильство. Кімната у будинку, якою вона користується, була пошкоджена під час бойових дій, в ній зараз проживає її мати. Іншого житла відповідачка не має. Змушена жити у знайомих. Мати чинить на неї психологічний тиск. До того ж, щоб зайти до своєї кімнати, їй потрібно пройти через іншу кімнату, на дверях якої позивач повісила замок, ключа від якого у неї немає. Також вказала, що вона не має також і ключів від вхідних дверей до будинку, оскільки мати поставила нові замки і ключі їй не дала.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав, що він проживає по сусідству з позивачем. Їх земельні ділянки межують городами, встановлено паркан. В даному паркані був прорізаний вхід. Час від часу він через даний вхід заходить до двору позивача, на її прохання допомагає їй по господарству. Не бачив ОСОБА_8 з 2022 року. Акт про непроживання не підписував.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що між їхніми з ОСОБА_12 ділянками ще ділянка сусіда, паркани з сітки. В будинку ОСОБА_12 буває раз в два місяці. Бачила, що в кімнаті стоїть комп`ютер, ОСОБА_12 сказала що це кімната ОСОБА_13 . Зустрічала ОСОБА_8 лише в магазині «АТБ», що на Старій Подусівці. ОСОБА_14 казала їй, що ОСОБА_8 не проживає в будинку, живе з чоловіком.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно договору дарування житлового будинку від 10.06.2004 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11, 12)

За вказаною адресою, окрім позивача, зареєстровані ОСОБА_3 відповідач по справі та дочка позивача (а.с. 13), та ОСОБА_5 , що вбачається з довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 16.05.2024 №3607 (а.с. 14).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності . Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію природні якості землі.

За положенням статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту. Житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до Закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції ) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених Законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції (Постанова Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 754/613/18-ц).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. А саме: при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Так, при розгляді справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є дочкою позивача ОСОБА_3 , зареєстрована та проживала у даному будинку щонайменше з 2014 року, що вбачається з її показів, наведених у рішенні Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.03.2017 року по справі №751/1051/17 (а.с. 52, 53-54), іншого житла, яке б належало їй на праві власності немає.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Тобто відповідач набула право користування житлом за місцем проживання своєї матері, у будинку, що належить їй на праві приватної власності.

Позивач на підтвердження тривале не проживання відповідача у спірному житлі з 2019 року посилається на довідку виконавчого комітету Чернігівської міської ради про непроживання особи за місцем реєстрації від 09.05.2024 №2-302/04/24 (а.с. 15) та акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 09.05.2024 року, складений у присутності позивача ОСОБА_1 та сусідів ОСОБА_10 і ОСОБА_11 (а.с. 16).

Суд критично оцінює наданий на підтвердження факту непроживання відповідача акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 09.05.2024 року, у якому зазначається про фактичне непроживання відповідача за спірною адресою з травня 2019 року, оскільки з показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , у присутності яких складено цей акт, вбачається, що про факт непроживання відповідача за спірною адресою їм відомо переважно зі слів позивача, будинки свідків та позивача знаходяться на різних вулицях і зі своїх домоволодінь свідки не бачать центрального входу до будинку позивача і не можуть бачити, хто перебуває у цьому будинку. Також свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні не зміг підтвердити факт того, що під вказаним актом стоїть його підпис. Суд також критично оцінює відомості, зазначені у довідці виконавчого комітету Чернігівської міської ради про непроживання особи за місцем реєстрації від 09.05.2024 №2-302/04/24, оскільки з її змісту вбачається, що вона складена відповідно до вищезгаданого акту.

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Беручи до уваги наведене, те, що відповідач постійно не проживає у спірному житлі по поважній причині (неприязні відносини) , у власності іншого житла немає, не втрачала зв`язок з будинком, де зареєстрована, суд приходить до висновку про те, що не має підстав визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням та позбавляти її права на житло.

При вирішенні даної справи, оцінивши у сукупності докази у справі, з`ясувавши зв`язок відповідача із спірним будинком як із житлом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 41, 47 Конституції України,Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 16, 319, 321, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий - суддя Ю. К. Овсієнко