ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-о/753/561/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2024 р. м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва у складі: головуючого судді Маркєлової В.М., розглянувши

заяву ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сімї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації

про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини,

У С Т А Н О В И В:

08.07.2024 до Дарницького районного суду м. Києва надійшла зазначена заява.

Відповідно до протокола автоматизованого розподілу справ між суддями від 09.07.2024 для розгляду справи визначено суд у складі головуючої судді Маркєлової В.М.

Заявник просить суд установити той факт, що він самостійно здійснює виховання та повне фінансове утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері.

На обґрунтування заяви заявник зазначив, що він та ОСОБА_2 16 вересня 2006 року уклали шлюб, який був зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 790. Від шлюбу 07 березня 2009 poкy у них народився син, ОСОБА_3 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року у справі № 753/13199/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано. В кінці 2018 року ОСОБА_2 вирішала поїхати за кордон до Польщі на заробітки. В 2021 році, ще до розірвання шлюбу, вона виїхала до Польщі вже на постійне місце проживання. Так, згідно з відміткою в її паспорті громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 02.06.2021 виїхала за кордон і до України більше не поверталась. Наразі вона постійно проживає за кордоном, має там місце роботи, стабільний заробіток, центр життєвих інтересів, а тому не має жодних намірів повертатись до України. Вона отримала в Польщі картку побуту, яка є її дозволом на постійне проживання в Польщі, що дозволяє їй, будучи іноземною громадянкою, користуватися більшістю прав, нарівні з громадянами Польщі. Все це беззаперечно вказує на те, що колишня дружина живе своїм власним життям на території іншої країни, що безумовно унеможливлює виконання нею своїх материнських обов?язків по відношенню до спільного сина щодо його виховання, утримання, забезпечення. А тому всі ці обов?язки стосовно неповнолітнього сина вже тривалий час виконую тільки заявник. За таких обставин, вже тривалий час (орієнтовно з 2018 року) він одноособово здійснює виховання, утримання та забезпечення свого сина, ОСОБА_3 , який проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи

№ 93630690 від 23.05.2023. Син ОСОБА_3 навчається в гімназії № 290 м. Києва і є учнем 9-г класу, що підтверджується характеристикою № 198 від 30.05.2024.

Під час вирішення питання про відкриття провадження у справі, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження для слухання цієї справи саме в порядку окремого провадження з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав».

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.03.2021 у справі № 643/14985/18-ц: «… критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб».

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Метою встановлення вказаного факту заявник зазначає - забезпечення йому реалізації його права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560.

Виходячи із заявленої мети встановлення факту, що має юридичне значення, слід зазначити наступне.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, зокрема що стосується виконання заявником військового обов`язку, у тому числі й щодо забезпечення заявнику реалізації його права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560.

Встановлення заявленого заявником факту в свою чергу може призвести до виникнення спору із відповідним територіальним центру комплектування та соціальної підтримки, пов`язаного зі звільненням від проходження військової служби, тому зазначені вимоги необхідно заявляти у позовному провадженні, а не в окремому, яке призначене для встановлення безспірних фактів.

Суд також акцентує увагу на тому, що відповідно до норм Сімейного кодексу України обов`язок утримання дітей лежить саме на їхніх батьках.

У разі виникнення спору між батьками щодо виконання обов`язку утримання дітей, такий спір вирішується судом за правилами позовного провадження.

Таким чином, у даному випадку фактично існує спір про право на стягнення аліментів з матері на користь батька, з яким проживає дитина, і який виник у батька дитини з його матір`ю.

Згідно ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

У п. 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21 зроблено висновок про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов, зокрема: «… встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах».

З огляду на зазначене суд вважає, що із зазначених заявником у заяві обставин та мети встановлення факту, вбачається, що існує спір про право, а відтак, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження, роз`яснивши право на звернення до суду в порядку загального позовного провадження.

Керуючись ст. 260, 261, 293, 315, 353, 354 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сімї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.

Роз`яснити заявнику право звернення до суду з позовом у порядку загального позовного провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання.

Суддя В.М. Маркєлова