КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 19 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь забезпечувальний платіж за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 08 лютого 2022 року у розмірі 559 996 грн, що є еквівалентом за офіційним курсом НБУ на день укладення договору 20 000 доларів США, додаткові витрати у розмірі 559 996 грн, що є еквівалентом за офіційним курсом НБУ на день укладення договору 20 000 доларів США, моральну шкоду в сумі 1 грн та судові витрати.

Одночасно позивачка через представника - адвоката Величка М.М. подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 105,8 кв. м; земельну ділянку кадастровий номер № 322278101:001:012:0017, площею 0,1155, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 55 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належать на праві власності ОСОБА_2 , до набрання рішенням у даній справі законної сили.

Також просила заборонити відповідачу реалізовувати право власності на зазначене нерухоме майно та вчиняти дії щодо його обтяжування за будь-якими цивільно-правовими угодами, вносити в якості частки до статутного капіталу третіх юридичних осіб тощо до моменту набрання законної сили рішенням суду у даній цивільній справі та заборонити державним реєстраторам та іншим уповноваженим на вчинення реєстраційних дій юридичним чи фізичним особам вчиняти будь-які реєстраційні дії з приводу реєстрації, перереєстрації права власності, обтяжень щодо нерухомого майна, яке зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви зазначила, що предметом розгляду справи є стягнення коштів за попереднім договором купівлі-продажу, загальний розмір яких складає 1 119 992 грн, тому є підстави для вжиття судом заходів забезпечення позову по цьому спору.

На думку позивачки існує очевидна небезпека щодо відчуження відповідачем належного йому на праві власності майна після одержання даного позову, оскільки відповідач ухилився від укладення з нею договору купівлі-продажу квартири та продав квартиру іншій особі і щоб уникнути повернення коштів може також відчужити наявне у нього майно. За таких обставин буде заподіяно шкоду її правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у даній цивільній справі, а захист цих прав та інтересів стане неможливим без вжиття відповідних заходів, для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 19 квітня 2024 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в заяві про забезпечення позову представником позивачки не наведено обґрунтованих та об`єктивних доказів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу, та не є безпосереднім предметом позову, не доведено, що невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також, що такий захід забезпечення є співмірним заявленим позовним вимогам.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Величка М.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову задовольнити в частині накладення арешту на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 105,8 кв. м, що належить на праві власності відповідачу - ОСОБА_2 , до набрання рішенням у даній справі законної сили.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, пославшись в оскаржуваній ухвалі на те, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами, не зазначив в чому саме, на думку суду, в даному випадку полягає не співмірність заходів забезпечення позову, вжити які просила позивачка, заявленим позовним вимогам. У заяві про забезпечення позову позивачка просила накласти арешт на три об`єкта нерухомого майна (квартиру, земельну ділянку, домоволодіння). Відтак, якщо на думку суду запропоновані позивачкою заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими вимогами, то суд мав право та зобов`язаний був задовольнити її заяву частково, наклавши арешт на один чи два об`єкти нерухомості, виходячи з власного розуміння співмірності заходів забезпечення позову заявленим вимогам.

Від відповідача в особі представника - адвоката Риженка О.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Звертає увагу, що позивачка у заяві про забезпечення позову просила накласти арешт на квартиру, земельну ділянку та домоволодіння, які є власністю відповідача. В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати ухвалу і задовольнити заяву в частині накладення арешту тільки на квартиру. Тобто, як вбачається з логіки позивачки ухвала суду є законною в частині відмови у задоволенні заяви про накладення арешту на земельну ділянку і домоволодіння, але протиправною в частині накладення арешту на квартиру. Хоча висновки суду щодо підстав накладення арешту на квартиру, земельну ділянку, домоволодіння мотивовані одними і тими самими нормами права та встановленими обставинами.

Посилання скаржника, як на доказ реальної загрози унеможливлення поновлення прав позивачки, за захистом яких вона звернулась до суду, на те, що отримавши копію позовної заяви, відповідач зможе продати майно, не заслуговує на увагу, оскільки отримавши копію позовної заяви відповідач не продав жодного об`єкту нерухомості. Більше того, майно на яке позивачка просить накласти арешт, навіть не є предметом спору.

Отже, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, на думку відповідача, ухвалу суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Рябко С.О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Позивачка та її представник в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, адвокат Величко М.М. надіслав на електронну адресу суду заяви про неможливість прибуття у призначене судове засідання у зв`язку з перебуванням у службовому відрядженні, а тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, пошкодити, знищити чи знецінити його.

Із наданих до позовної заяви доказів вбачається, що між сторонами виник реальний спір щодо виконання умов попереднього договору від 08 лютого 2022 року. Виходячи з умов цього правочину позивачка здійснила відповідачу забезпечувальний платіж у розмірі 20 000 доларів США, який просила стягнути з відповідача у подвійному розмірі у зв`язку із невиконанням ним умов попереднього договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21 зроблено висновок про те, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів, боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22звернуто увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що виходячи із предмета спору, а також з врахуванням того, що відповідач може відчужити належне йому на праві власності нерухоме майно, виконання рішення суду у разі задоволення позову може бути ускладненим внаслідок відсутності у відповідача майна, на яке може бути звернуте стягнення.

Суду першої інстанції було надано достатньо доказів і наведено значимі факти того, що захист прав, свобод та інтересів позивачки у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно відповідача.

Таким чином, відмовляючи позивачці у забезпеченні позову в зазначеній справі, суд першої інстанції не врахував наведені обставини справи та не здійснив оцінку наданих позивачкою доказів, в порушення вимог статей 149-153 ЦПК України дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що перебуває у власності відповідача, адже між учасниками справи виник майновий спір, а у відповідача як власника цього майна існує реальна можливість вільно розпорядитися ним на власний розсуд, чим може нівелюватися функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів особи, яка звернулася до суду за захистом.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в тій частині, що суд мав право частково задовольнити заяву і накласти арешт на один із об`єктів права власності відповідача, оскільки ціна позову в сумі 1 119 992 грнє значною. Позивачка просила накласти арешт на три об`єкти. При цьому житловий будинок в АДРЕСА_2 та земельна ділянка за цією ж адресою пов`язані між собою і фактично можуть бути відчужені лише одночасно.

Отже, є очевидним, що вартість земельної ділянки з будинком, а також вартість квартири АДРЕСА_1 в будь-якому разі є більшими ніж ціна позову, проте ця обставина не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви про його забезпечення, оскільки примусове стягнення вказаної суми без наявності майна, за рахунок продажу якого можна стягнути вказану суму, може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивачки.

І якщо накладення арешту на все зазначене вище майно є очевидно неспівмірним із ціною позову, то накладення арешту на будинок і земельну ділянку або на квартиру є співмірним із позовними вимогами.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення коштів є додатковою гарантією для позивачки того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивачка отримає задоволення своїх вимог.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивачки щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, оскаржувана ухваласуду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належать відповідачу, не відповідає матеріалам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про позивачки забезпечення позову у даній справі.

У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат позивачки у вигляді сплаченого судового збору в зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та її переглядом в апеляційному порядку не вирішується, оскільки спір по суті не розглядався.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 19 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у даній справі задовольнити частково.

В порядку забезпечення позову накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 105,8 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Стягувач - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Боржник - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 вересня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній