РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року

м. Рівне

Справа № 559/3580/23

Провадження № 22-ц/4815/552/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21 лютого 2024 року, ухвалене в складі судді Ралець Р.В., дата складання повного тексту рішення не вказана у справі № 559/3580/23,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою.

Позов обґрунтовано тим, що між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується розписками від 10 березня 2022 року та від 01.09.2022 року. За їх умовами, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг 300 доларів США позики, які зобов`язався повернути і сплатити відсотки за користування коштами та отримала в борг грошові кошти в розмірі 3200 євро на строк до 01 листопада 2022 року з відсотками в розмірі 400 доларів США

27 грудня 2022 року відповідачкою йому було повернуто 800 доларів США з позиченої 01.09.2022 року суми в 3200 євро, про що 27.12.2022 відповідачкою було складено окрему розписку. Повернуті грошові кошти у розмірі 800 доларів США розподіляються наступним чином: 400 доларів США зараховуються у якості відсотків за прострочення виконання відповідачкою заборгованості, як передбачено розпискою; 400 доларів США зараховуються у якості погашення основного боргу.

Відтак станом на жовтень 2023 року розмір заборгованості становить 357 доларів США та 2800 Євро.

14 вересня 2023 року адвокатом засобами поштового зв`язку на адресу відповідачки була направлена письмова претензія щодо повернення 2800 євро у семиденний строк від моменту отримання претензії. У зв`язку з неналежним виконанням свого грошового зобов`язання відповідачкою за борговою розпискою від 01.09.2022, він змушений звернутися до суду з позовом про стягнення позичених їй коштів в розмірі 2800 євро.

Позивач вказує, що відповідач не виконала договірних зобов`язань, коштів не повернула, а тому просив суд про задоволення позову.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою від 10 березня 2022 року у розмірі 357 (триста п`ятдесят сім) доларів США та за борговою розпискою від 01 вересня 2022 року у розмірі 2700 (дві тисячі сімсот) євро.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 26 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог повністю.

Вказує, що фактичної передачі коштів не було, а кошти були передані ОСОБА_1 ОСОБА_3 тому між нею та позивачем будь яких правовідносин не виникло. Зазначає, що спірну розписку вона написала під психологічним тиском ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.

Установлено, що 10 березня 2022 року ОСОБА_4 написала письмову боргову розписку, у якій зазначила, що 24 лютого 2022 року вона взяла в борг 300 доларів США, які зобов`язалась повернути ОСОБА_1 та сплатити відсотки за користування коштами, в розмірі 1 % від позиченої суми в місяць.

01.09.2022 ОСОБА_4 написала письмову боргову розписку, в якій зазначила, що позичила грошові кошти в розмірі 3200 євро на строк до 01 листопада 2022 року з відсотками в розмірі 400 доларів США, які зобов`язалась повернути ОСОБА_1 .

27 грудня 2022 року відповідачкою було повернуто ОСОБА_1 800 доларів США з позиченої суми 3200 євро, про що зазначено у розписці від 27.12.2022 та підтверджено власноручним підписом позивача.

Згідно розписки від 03.01.2023, відповідачка повернула кошти у розмірі 100 доларів США з позиченої суми 2400 Євро у ОСОБА_1 (а.с. 59).

14 вересня 2023 року адвокатом Пащуком Т.С. засобами поштового зв`язку на адресу відповідачки були направлені письмова вимога та претензія щодо повернення 300 доларів США та 2800 євро у семиденний строк від моменту отримання претензії.

На час розгляду справи відповідач свій обов`язок щодо повернення суми боргу перед позивачем у розмірі 357 доларів США та 2700 Євро не виконала.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 757/21587/16-ц, та у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76, частиною першою статті 77, частиною другою статті 78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, виходив із того, що між сторонами існують боргові зобов`язання, які підтверджуються розписками від 10.03.2022 року та від 01.09.2022, відповідно до яких між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договори про обов`язок повернення ОСОБА_2 300 доларів США і сплатити відсотки за користування коштами та грошові кошти в розмірі 3200 євро на строк до 01 листопада 2022 року з відсотками в розмірі 400 доларів США, але ці боргові зобов`язання належним чином не було виконано відповідачем.

Наявність боргової розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.

Встановивши, що відповідач не виконала свого зобов`язання за договорами позики, в результаті чого утворилася заборгованість, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з позичальника на користь ОСОБА_1 заборгованості за борговою розпискою від 10 березня 2022 року у розмірі 357 (триста п`ятдесят сім) доларів США та за борговою розпискою від 01 вересня 2022 року у розмірі 2700 (дві тисячі сімсот) євро.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримувала коштів, визначених розписками, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Окрім того, відповідач не оспорювала договір позики, у судовому порядку не просила визнати його недійсним (удаваним) правочином, відповідно до положень статті 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним).

Будь-яких належних та достатніх доказів безгрошовості даної позики відповідач суду не надав і судом їх не здобуто.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Витрати за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21 лютого 2024 року залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 05 вересня 2024 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.