Справа №477/191/24 Головуюча у 1-й інстанції Полішко В. В.
Провадження № 22ц/812/1156/24 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

6 вересня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Лівшенком О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

подану від її імені представницею ОСОБА_2 ,

на ухвалу судді Жовтневого районного суду Миколаївської області Полішко В. В., постановлену 3 червня 2024 року зі складенням її повного тексту, по справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ,

про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2024 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором про взаємні права та обов`язки, у зв`язку з передачею прав власності на Мале підприємство (далі МП) «Кроликовод».

В обґрунтування позову зазначала, що вона була власницею МП «Кроликовод», в постійному користуванні якого перебуває земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 30,6 га.

31 липня 2021 року між позивачкою та відповідачем укладено договір про взаємні права та обов`язки, відповідальність сторін, порядок передачі та повернення коштів в процесі зміни власника МП «Кроликовод», за пунктом 3.1. якого відповідач зобов`язався сплатити в момент укладення цього договору 15 000 доларів США, 10 000 доларів США у період з 1 вересня по 25 грудня 2022 року та 10 000 доларів США у період з 1 вересня по 25 грудня 2023 року.

Натомість відповідачем виконано лише зобов`язання щодо сплати коштів в розмірі 15 000 доларів США. Зобов`язання щодо сплати 20 000 доларів США ним не виконані.

За такого у відповідності до положень пункту 5.2. договору, який передбачає подвоєння несплаченої суми внаслідок невиконання взятих на себе зобов`язань просила суд стягнути з відповідача на її корить 40 000 доларів США.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на форс-мажорні обставини, викликані повномасштабним вторгненням російської федерації, які виключають можливість виконання зобов`язань за договором.

5 березня 2024 року позивачка, діючи через свою представницю ОСОБА_2 , звернулась з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача.

В обґрунтування поданої заяви посилалась на наявність реальної загрози приховування відповідачем свого майна з метою уникнення виконання зобов`язань та суті та обґрунтованості заявлених позовних вимог. Вважала, що обраний спосіб забезпечення позову не спричинить невідновної шкоди відповідачу.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 3 червня 2024 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з неможливості з`ясування співмірності забезпечення позову внаслідок неконкретизації майна відповідача та відсутності відомостей про його вартість.

В апеляційній скарзі позивачка, від імені якої діє представниця ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Зазначала, що судом першої інстанції порушено строк розгляду поданої заяви, та про те, що суд відмовляючи у забезпеченні позову за відсутністю конкретного переліку майна та відомостей про його вартість, не звернув уваги на те, що позивачка просила про накладення арешту на все майно відповідача.

Вказувала, що оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів в сумі 40 000 доларів США, саме позбавлення відповідача можливості вільно розпоряджатись всім його майном, забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Справа розглянута за відсутністю її учасників, які належним чином повідомлені про дату та час судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

У відповідності до положень частин 1 та 2 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства за правилами позовного провадження справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

В порядку розгляду таких справ, у відповідності до статті 149 ЦПК України, допускається забезпечення поданого позову, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При тому положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

За роз`ясненнями, що містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року слідує, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник цивільний спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тому вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки доцільність вжиття заходів забезпечення позову закон пов`язує не тільки з можливістю (утрудненням) виконання рішення, а і з ефективністю захисту інтересів та поновленням прав позивача (у разі встановлення їх порушення).

Саме адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про коштів в розмірі 40 000 доларів США за договором, укладеним між сторонами 31 липня 2021 року, про взаємні права та обов`язки, відповідальність сторін, порядок передачі та повернення коштів в процесі зміни власника МП «Кроликовод» з позивачки на особу відповідача (а.с.1-4).

При зміні особи власника з позивачки ОСОБА_1 на відповідача та перереєстрацію правовстановлюючих документів на особу ОСОБА_3 , останній у відповідності до пункту 2.1 договору зобов`язався сплатити кошти на виконання його умов відповідними частинами (а.с.7-9), за порушення строків внесення яких за пунктом 5.2. цього ж повинен нести відповідальність у розмірі подвоєння несплаченої суми. Після підписання договору відповідач має право розпоряджатися малим підприємством на свій розсуд та отримати прибуток від його господарської діяльності.

За змістом положень статей 113, 135 Господарського Кодексу (ГК) України приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, які здійснюють організаційно-установчі повноваження на основі належних йому (їм) корпоративних прав відповідно до цього Кодексу та інших законів. Внаслідок цього громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності, згідно до диспозиції статті 2 ГК України є учасниками відносин у сфері господарювання, спори між якими підлягають розгляду в порядку господарського судочинства (частина 3 статті 20 Господарсько-процесуального кодексу України).

Разом з тим, вважаючи, що спір, який виник між сторонами, є спором між фізичними особами з виконання ними цивільних прав та обов`язків за договором, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в порядку цивільного судочинства, за яким судом відкрито позовне провадження. Подала одночасно заяву про забезпечення цього позову в порядку цивільного судочинства, у якій просила про накладення арешту на все майно відповідача, який є новим власником МП «Кроликовод», не вказавши ідентифікаційні ознаки цього майна та не навівши причини, які можуть в подальшому ускладнити виконання цього судового рішення.

В подальшому, в апеляційній скарзі, що подана на ухвалу суду про відмову у забезпеченні позову, представницею позивачки також наголошено, що відсутність даних про майно не є підставою для відмови у забезпеченні позову. При тому представницею не наведено причин, які викликали підстави для звернення із заявою для забезпечення цього позову в обраний ними спосіб, та не зазначено причини неможливості ідентифікувати та вартісно оцінити майно, що може належати відповідачу.

В той же час інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, та інформація про зареєстровані транспортні засоби та їх власників, що міститься у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, є відкритою, загальнодоступною та платною, яку можуть отримати як користувачі і власники, так і адвокати у зв`язку з наданням правової допомоги, у відповідності до положень статті 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 34? Закону України «Про дорожній рух», Порядку доступу посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, адвокатів, нотаріусів до Єдиного державного реєстру транспортних засобів стосовно зареєстрованих транспортних засобів, їх власників та належних користувачів, затвердженого постановою КМ України від 25 березня 2016 року №260.

Втім, позивачка та її представниця, вимагаючи накласти арешт на майно без ідентифікуючих його ознак, не лише не надали належного переліку майна щодо якого просили застосувати арешт, та, зокрема, не звернулися із таким проханням до суду у відповідності до вказаного вище порядку.

При тому такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно може бути забезпечено тільки за наявності ідентифікуючих ознак цього майна, його місця знаходження та таке інше.

Одночасно позивачкою у поданій нею заяві про забезпечення позову не обґрунтовані наслідки невжиття зазначених нею заходів забезпечення позову, та не зазначено, яким чином невжиття їх у майбутньому спричинить утруднення чи зробить неможливим виконання рішення суду, що є за законом її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

За висновками КЦС ВС, викладеними ним у постанові від 5 лютого 2020 року при розгляді справи №490/3925/19 і у постанові від 28 серпня 2019 року у справі №367/246/18 зазначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.

Колегією суддів також враховується, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» (national authorities enjoy a certain margin of appreciation) з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, general interest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Виходячи з наведених обставин та враховуючи те, що позивачкою не вказаний перелік майна з індивідуально визначеними його ознаками, відносно якого вона просила застосувати заходи забезпечення позову, та недоведена як необхідність забезпечення позову у такій спосіб в порядку цивільного судочинства, так і існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення поданої ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову на цій стадії розгляду цивільної справи.

Тому, з огляду на загальні принципи розумності і справедливості, дотримання судом першої інстанції процесуального законодавства, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Інші доводи апеляційної скарги представниці позивачки зводяться до помилкового розуміння норм матеріального і процесуального права, і на законність судового рішення щодо забезпечення позову не впливають

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені представницею ОСОБА_2 , - залишити без задоволення, а ухвалу судді Жовтневого районного суду Миколаївської області від 3 червня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена, у випадках передбачених статтею 389 ЦПК України, в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова