ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 712/9328/21

провадження № 61-12562св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач ?ОСОБА_1 ,

відповідач ? ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 18 липня 2023 року у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Гончар Н. І., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та компенсацію моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 29 березня 2021 року сталася дорожня-транспортна пригода, за участі автомобіля марки «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Volkswagen Тouаreg», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під його керуванням. Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2021 року визнано ОСОБА_2 винним у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.

Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи від 24 червня 2021 року № 47, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen Touareg» внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складає 575 114,00 грн. Крім того він поніс витрати на транспортування автомобіля до місця зберігання транспортного засобу, до станції технічного обслуговування з метою проведення розкомплектовуючих робіт для проведення експертного дослідження та на зворотну доставку до місця зберігання, а також понесено витрати для проведення експертного дослідження і послуги адвоката.

Страхового відшкодування він не отримував.

Також йому було завдано моральної шкоди, що полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з пошкодження його майна. Протягом тривалого часу він був вимушений самостійно шукати кошти для ремонту свого автомобіля, через що тривалий час не міг спати вночі. Сімейний бюджет доводилось спрямовувати на ремонт автомобіля, що спричинило виникнення пригніченого стану. Внаслідок чого постраждали, крім нього, і члени його родини, що призвело до розладу стосунків у родині.

ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 599 534,00 грн майнової шкоди, 30 000,00 грн компенсації моральної шкоди та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2023 року позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 453 934,00 грн та 3 000,00 грн компенсації моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. У вказаній постанові суду зазначено, що позивач своїми діями порушив вимоги п.п. 2.3. б), 16.11. Правил дорожнього руху. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Водночас суд позбавлений можливості при розгляді цієї цивільної справи встановлювати вину водія ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, а тому не бере до уваги доводи відповідача про встановлення вини позивача ОСОБА_1 , на підтвердження чого відповідач надав висновок експертного дослідження Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 03 червня 2021 року № КЕД-19/124-21/7020, оскільки питання щодо наявності/відсутності вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та притягнення особи до адміністративної відповідальності не є компетенцією суду в цій справі.

Встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Opel Vektra», яким керував відповідач, була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 25 вересня 2020 року № АР/4270695 у ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ». Ліміт відповідальності за вказаним полісом визначено у розмірі 130 000,00 грн. Як позивач, так і відповідач звертались до страхової компанії із заявами про настання страхового випадку, проте відповіді не отримали. У разі, якщо потерпілий не реалізував своє право на отримання страхового відшкодування за рахунок страховика, він має права вимагати від винуватця - страхувальника, чия відповідальність застрахована, відшкодування шкоди, якщо розмір такої перевищує розмір страхового відшкодування, у тому числі і на суму франшизи. Таким чином, позивач, як потерпіла особа, відповідно до частини першою статті 1166 ЦК України не позбавлений права безпосередньо вимагати відшкодування шкоди у особи, яка її завдала, але за певних умов. Якщо розмір фактичної шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, то саме на особу, яка завдала шкоди, покладається обов`язок щодо сплати такої різниці за завдану шкоду. Неприйняття рішення страховиком відповідача та невиплата суми, у межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку, є підставою для зменшення суми, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. З урахуванням наведеного сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, підлягає зменшенню з 575 114,00 грн до 445 114,00 грн, тобто на 130 000,00 грн. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 1 800,00 грн за транспортування пошкодженого автомобіля, 2 020,00 грн витрат за проведення розкомплектовуючих робіт для проведення експертного дослідження та витрати за проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 5 000,00 грн.

Також судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода. При вирішенні питання про розмір завданої моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням обставин справи та тяжкості страждань позивача, суд вважав, що розмір компенсації моральної шкоди необхідно зменшити до 3 000,00 грн, як такий що відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань позивача.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Черкаського апеляційного суду від 18 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд, вирішуючи спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зробив висновки про права та обов`язки страховика (страхової компанії) - особи, яка не була залучена до участі у справі, як співвідповідач, тим самим, порушуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. Вирішення спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, неможливо без вирішення питання стягнення страхового відшкодування з ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», в якій було застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_2 , або ж МТСБУ, у випадку припинення діяльності вказаної страхової компанії, шляхом залучення страховика в справу як співвідповідача. Клопотання про залучення у справу співвідповідача позивачем в суді першої інстанції не заявлялось. На стадії апеляційного розгляду суд позбавлений можливості залучити співвідповідача.

Оскільки колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції з інших підстав, ніж ті, що зазначені в апеляційній скарзі, тому не входить в обговорення доводів апеляційної скарги.

Аргументи учасників справи

У серпні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, стягнути з відповідача судові витрати.

Касаційна скарга мотивована тим, апеляційний суд безпідставно захистив інтереси недобросовісної страхової компанії та особи, що заподіяла шкоду, але позбавив потерпілу особу можливості реалізувати законне право отримати хоча б часткове відшкодування. Внаслідок відмови у задоволенні позовних вимог він не має права вдруге звернутись до суду з позовом до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Суд апеляційної інстанції проігнорував положення частини першої статті 1166, частини другої статті 1187, пункту 1 частини першої статті 1188, 1194 ЦК України, зокрема в тій частині, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідальність страховика обмежується межами страхової суми, розмір якої становить 130 000,00 грн, а у разі перевищення розміру ? мають застосовуватися вказані норми ЦК для забезпечення повного відшкодування шкоди потерпілому винною особою. Висновок суду першої інстанції про необхідність зменшення відшкодування шкоди на суму ліміту відповідальності ґрунтуються на вимогах закону, зважаючи на ту обставину, що навіть на сьогодні страховик не визнаний банкрутом і не ліквідований як юридична особа.

При цьому районний суд не порушив прав та інтересів страховика, оскільки жодного рішення щодо нього не ухвалював. Згадування страховика в мотивувальні частині рішення не накладають жодних зобов`язань на нього та не мають преюдиційного значення. Суд першої інстанції лише зазначив, що позивач має право звернутись до страховика з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в розмірі страхового відшкодування, передбаченого полісом обов`язкового страхування. В такому разі жодним чином не уражені права страховика, адже лише в разі звернення потерпілого з позовом до нього, вони будуть предметом судового спору в іншій справі.

Він здійснив усі необхідні дії, передбачені нормами чинного законодавствам та з дотриманням порядку звернення до страховика з метою отримання страхового відшкодування, та продовж двох років намагався отримати страхове відшкодування. Страховик не лише не виконав жодного зобов`язання, але й проігнорував звернення та запити, надіслані відповідачем, судом, Національним банком України. У випадку виключення із членів МТСБУ (позбавлення повного членства) за порушення умов членства, Закон не передбачає обов`язку МТСБУ на відшкодування шкоди замість страховика, членство якого припинене. Оскільки членство страхової компанії ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» припинено з 02 серпня 2021 року та враховуючи наявну загальнопоширену інформацію щодо величезної кількості невиконаних цим страховиком судових рішень, у позивача є об`єктивні підстави вважати, що він не отримає страхового відшкодування.

Тому він, як потерпіла особа, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України не позбавлений права вимагати відшкодування шкоди у особи, яка її завдала, зокрема щодо сплати різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції щодо відшкодування як майнової, так і моральної шкоди, та не застосував положення статей 23, 1167 ЦК України.

Крім того у порушення вимог пункту 1 частини першої статті 365 ЦПК України суд апеляційної інстанції у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду не залучив страховика до участі у справі як третю особу.

У вересні 2023 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив у задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову апеляційного суду без змін.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції зробив висновки про права та обов`язки страховика, особи, яка не була залучена до участі у справі як співвідповідач, тим самим порушуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. Апеляційний суд правильно зазначив, що неможливо вирішити цей спір без вирішення питання стягнення страхового відшкодування з ТДВ «СК «Ю.Е.С.А.Й» або МТСБУ, у випадку припинення діяльності страхової компанії.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Черкаського апеляційного суду від 18 липня 2023 року відмовлено.

В ухвалі зазначено, що результат аналізу змісту касаційної скарги свідчить, що касаційна скарга може стосуватися питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а тому судове рішення у справі підлягає касаційному оскарженню. Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (апеляційний суд в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палата Верховного Суду: від 29 червня 2022 року у справі № 607/5938/20, від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц).

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду. Доповнення до касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 18 липня 2023 року залишено без розгляду.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 29 березня 2021 року о 11:30 год на перехресті вулиць Надпільної та Франка у м. Черкаси сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Volkswagen Touareg», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Opel Vektra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 .

Протокол про адміністративне правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, був складений щодо ОСОБА_1 .

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2021 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн.

Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи від 24 червня 2021 року, складеного СПД ОСОБА_4 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen Touareg», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 29 березня 2021 року складає 575 114,00 грн.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Opel Vektra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована ТДВ «СК.Ю.ЕС.АЙ» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/4270695 від 25 вересня 2020 року. Відповідно до полісу ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну потерпілому, складає 130 000,00 грн, франшиза - 2 600,00 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа ? Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції в Черкаській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність старшого інспектора з особливих доручень відділу розшуку та опрацювання матеріалів ДТП управління патрульної поліції в Черкаській області майора поліції Клочка О. П. у частині не складення щодо водія автомобіля «Volkswagen Toureg» ОСОБА_5 протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до повідомлення Національного банку України ТОВ «СК «Ю.Ес.АЙ» виключено з Державного реєстру фінансових установ. Проте таке виключення та анулювання ліцензії не звільняє страхову компанію від обов`язку виконувати свої зобов`язання за договором страхування.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини перша та четверта статті 23 ЦК України).

У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР)).

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

Згідно з статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).

Відповідно до статті 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що:

«Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).

З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».

Отже, касаційний суд акцентує увагу, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах такої різниці.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункти 40, 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження

№ 12-280гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною в зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 599 534,00 грн майнової шкоди, 30 000,00 грн компенсації моральної шкоди, посилаючись на те, що відповідач є винуватцем дорожньо-транспортної пригоди;

частково задовольняючи позов та стягуючи з відповідача на користь позивача 3 000,00 грн компенсації моральної шкоди та майнову шкоду у розмірі 453 934,00 грн, суд першої інстанції виходив із того, що майнова шкода не може бути стягнена у заявленому позивачем розмірі, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ТОВ «СК «Ю.Ес.АЙ», ліміт відповідальності за страховим полісом становить 130 000,00 грн, а ТОВ «СК «Ю.Ес.АЙ» до участі у справі не залучене;

рішення суду першої інстанції було оскаржено лише ОСОБА_2 , який просив рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2023 року скасувати, а позов залишити без розгляду. Тобто фактично судове рішення оскаржено в частині задоволених позовних вимог, зокрема на суму відшкодування майнової шкоди, яка перевищує обсяг відповідальності за страховим полісом (ймовірний обов`язок страховика);

апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції повністю з підстав неналежного суб`єктного складу відповідачів, однак не врахував, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. ТОВ «СК «Ю.Ес.АЙ» є належним відповідачем (співвідповідачем) лише в частині вимог про відшкодування майнової шкоди в межах страхової суми, суд першої інстанції встановив її розмір та визначив обсяг відповідальності відповідача, в межах якої страховик не є належним відповідачем, стягнув зОСОБА_2 відповідне відшкодування у межах такої суми, яка перевищує обсяг відповідальності страховика.Апеляційний суд також не встановив обставин, які б свідчили, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 і в частині компенсації моральної шкоди є застрахованою.

За таких обставин відсутні підстави для висновку, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та обов`язки ТОВ «СК «Ю.Ес.АЙ». Апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , а тому суд касаційної інстанції в силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, позбавлений процесуальної можливості ухвалити у справі власне судове рішення, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду - скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розподілу судових витрат

У постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження

№ 61-39028св18) зроблено такий висновок, що «якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому розподіл судових витрат має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 18 липня 2023 скасувати.

Справу № 712/9328/21 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної постанова Черкаського апеляційного суду від 18 липня 2023 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко