КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 379/1257/23
Головуючий у суді першої інстанції: Разгуляєва О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 08 січня 2024 року,

встановив:

у вересні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача аліменти на утримання непрацездатного батька в розмірі частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно.

Заочним рішенням Таращанського районного суду Київської області від 19 жовтня 2023 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/4 частині від усіх видів доходів.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року заочне рішення за заявою відповідача було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 08 січня 2024 року позов було залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач не з`явився, надіслав заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він є батьком ОСОБА_2 Вказував, що він є непрацездатним, особою з інвалідністю ІІ групи, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, в тому числі для лікування. З урахуванням викладеного, просив стягнути з відповідача на його користь аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів відповідача.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 08 січня 2024 року позов було залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів про те, що він потребує матеріальної допомоги. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги відсутність підстав для звільнення відповідача від сплати аліментів на його утримання, він є особою з інвалідністю та потребує матеріальної допомоги, а відповідач в добровільному порядку від надання такої допомоги відмовляється. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, держаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 301/160/17.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем було надано Довідку про доходи, з якої вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Білоцерківському об`єднаному управлінні ПФУ в Київській області та отримує пенсію по інвалідності, яка в середньому становить 5 081,95 гривню (а.с.7, том І). Також позивачем було надано копію пенсійного посвідчення та довідки до акту огляду МСЕК від 09 квітня 2015 року, з яких вбачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи за загальним захворюванням (а.с. 9, том І). З виписки із медичної карти стаціонарного хворого від 28 серпня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 було встановлено діагноз: грижа білої лінії живота, діастаз прямих м`язів живота, гіпертонічна хвороба, дифузний кардіосклероз; проведено оперативне втручання - лапараскопічне ушивання діастазу прямих м`язів живота (а.с.12). В ході розгляду справи позивачем також було надано копію медичної документації, з якої вбачається, що позивач також хворіє на пієлонефрит, має УЗД ознаки панкреатиту, холецеститу, стеатозу печінки.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

При зверненні до суду першої інстанції позивачем не було надано достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що він потребує матеріальної допомоги. При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 , зазначаючи про те, що він є особою з інвалідністю, не вказував про те, у зв`язку з яким захворюванням її було встановлено. З наданої до суду медичної документації неможливо встановити, якого саме лікування потребує позивач та яка його вартість. Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не надавав доказів на підтвердження розміру витрат, які він несе на своє утримання, в тому числі на лікування.

З наданої до суду довідки про доходи вбачається, що станом на липень 2023 року позивач отримував пенсію в розмірі 5 081,95 гривень, що вдвічі перевищує розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Також позивач не заперечував, що йому призначено субсидію на оплату житлово-комунальних послуг.

Сам по собі факт непрацездатності позивача в даному випадку не є безумовною підставою для стягнення з відповідача на його користь аліментів на утримання, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що він потребує матеріальної допомоги від повнолітньої дочки.

У висновку про умови та характер праці в Довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією зазначено, що ОСОБА_1 може працювати (а.с.9, том І).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц про те, що отримання непрацездатними матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог, оскільки в даній справі підставою для відмови у стягненні аліментів є відсутність доказів на підтвердження витрат позивача та його потреби у матеріальній допомозі, а не виключно розмір його пенсії, що перевищує прожитковий мінімум.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Таращанського районного суду Київської області від 08 січня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 09 вересня 2024 року.

Головуючий

Судді