КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/1221/24 Головуючий у І інстанції Сташків Т.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішенняОбухівського районного суду Київської області від 14 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Обухівського районного суду Київської області із заявою про видачу обмежувального припису, у якій просила суд встановити заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покласти на нього терміном на 6 (шість) місяців наступні обов`язки:

- заборонити перебувати в місцях проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання постраждалої особи - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Заява обґрунтована тим, що заявник ОСОБА_1 з 1998 року спільно проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , спільних дітей не мали.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/9413/21 від 20.07.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Заявник зазначила, що протягом сімейного життя ОСОБА_2 систематично застосовував до неї фізичне та психологічне насильство у вигляді регулярних словесних образ, погроз, залякування, стійкої критики.

14.11.2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок безпідставної агресії з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазнала фізичного та психологічного насильства, а саме ОСОБА_2 вчинив відносно неї домашнє насильство: штовхав її, тягнув за одяг та за плечі, а також вчиняв дії психологічного характеру, ображав та залякував, чим скоїв правопорушення передбачене ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за яке ОСОБА_2 16.11.2023 року притягнуто до адміністративної відповідальності.

На сьогоднішній день ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та побоюється за своє життя, оскільки ОСОБА_2 систематично з`являється до її місця проживання, а тому вона звернулась до суду з даною заявою.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 березня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 , - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, заявниця ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги її заяви.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції допустився наступних помилок:

- не звернув уваги не те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства;

- не врахував, що домашнє насильство може проявлятися у формі фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства;

- не надав будь-якої оцінки ризикам відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

По-друге судом першої інстанції не враховано показання свідка про те, що саме у період з 2008 по 2020 рік ОСОБА_2 неодноразово вчиняв відносно заявниці психологічне насильство, доводив її до сліз, штовхав, погрожував та вчиняв домашнє насильство в інших його проявах, суд не врахував, показання свідка про те, що ОСОБА_2 має нестабільну психіку, а тому може вчиняти протиправні дії відносно заявниці.

Суд першої інстанції також помилково прийшов до висновків, що прибуття ОСОБА_2 у березні 2024 року за місцем проживання заявниці та не вчинення ним насилля щодо неї свідчить про відсутність ризиків, при цьому не врахував що ОСОБА_1 в той час переховувалася від колишнього чоловіка та не контактувала через побоювання за своє життя.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

По-третє судом першої інстанції час судового розгляду помилково встановлено, що постанова Обухівського районного суду Київської області від 16 листопада 2023 року у справі №372/5792/23, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства не набрала законної сили та оскаржується в апеляційному порядку. Хоча у відповідності до постанови Київського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року у справі №372/5792/23 - постанову Обухівського районного суду Київської області від 16 листопада 2023 року, якою визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, залишено без змін.

Вважає також, що при оцінці ризиків, судом першої інстанції не було враховано наявність у ОСОБА_2 зброї та відсутність дозволів на право носіння та зберігання зброї; незаконне носіння ОСОБА_2 . військової форми одягу з знаками розрізнення військовослужбовців ЗСУ, як під час розгляду справи в суді, так і поза судовим розглядом; прибуття ОСОБА_2 та інших невідомих осіб у військовій формі одягу зі знаками розрізнення військовослужбовців ЗСУ за місцем проживання заявниці.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвокат Горбовий В.А. наводить заперечення щодо доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вказує, що заявником до заяви не додано доказів, підтверджуючих обставини, на які вона посилається в обґрунтування вимог щодо видачі обмежувального припису. Так, заявником не доведено обставин систематичного застосування ОСОБА_2 фізичного чи психологічного насилля стосовно ОСОБА_1 , матеріали справи не містять жодних доказів, підтверджуючих наявність тілесних ушкоджень чи побоїв.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що покази свідка ОСОБА_3 мали бути оцінені судом критично, оскільки вона являється рідною донькою ОСОБА_1 та зацікавлена вирішенням справи на користь своєї матері.

Зазначає, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20.07.2021 року було задоволено позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 . Згідно вказаного судового рішення, в обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що спільне життя з відповідачем не склалось, шлюбні відносини фактично припинені, сторони не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини фактично припинені. Вказувала, що примирення між ними неможливе, шлюб носить формальний характер, подальше його збереження є недоцільним. Поряд із цим, рішенням суду не встановлено жодного факту щодо застосування ОСОБА_2 протягом сімейного життя до ОСОБА_1 фізичного чи психологічного насилля.

Також, вказує, що станом на момент надання суду пояснень у даній справі ОСОБА_2 не був обізнаний про результати розгляду його апеляційної скарги на постанову Обухівського районного суду Київської області від 16.11.2023 року у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності, та не знав, що ця постанова набрала законної сили.

Апелянт також вважає за необхідне зазначити, що на даний час в провадженні Солом'янського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 760/9406/21 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа Козинська селищна рада Обухівського району Київської області про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки, скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, поділ спільного майна подружжя. Крім того, у провадженні Обухівського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 372/5811/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання права користування будинком та усунення перешкод у користуванні майном.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Миколаєнко Я.В. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи.

ОСОБА_2 та його представник - адвокат Горбовий В.А. у судовому засіданні заперчували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, заінтересованої особи та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Згідно вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, відмовляючи у задоволенні вимог заяви, суд першої інстанції, дослідивши подані учасниками справи докази, заслухавши пояснення свідка ОСОБА_3 , дійшов висновку, що доводи заявника про існування загрози вчинення психологічного та фізичного насильства щодо неї чи продовження такого насильства у майбутньому, не знайшли своє підтвердження, а тому суд не вбачає ризиків настання фізичного, психологічного чи іншого виду насильства стосовно заявника.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

У справі, яка переглядається, звертаючись із заявою про видачу обмежувального припису, заявниця ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 протягом сімейного життя систематично застосовував до неї фізичне та психологічне насилля шляхом словесних образ, погроз, залякування, стійкої критики в її сторону, стусанів та побоїв.

Поряд із цим, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, підтверджуючого факти застосування ОСОБА_2 до ОСОБА_1 психологічного чи фізичного насильства систематично протягом їх сімейного життя.

Шлюб між подружжям розірвано за рішенням суду 20.07.2021 року.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що постановою Обухівського районного суду Київської області від 16 листопада 2023 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення ч. 1 статті 173-2 КУпАП України. Зокрема, судом встановлено, що ОСОБА_2 14.11.2023 року близько 12 год. 15 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 домашнє насильство, а саме: умисні дії фізичного характеру, штовхав її, тягнув за одяг та за плечі, а також дії психологічного характеру: ображав, залякував, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, зазначена постанова Обухівського районного суду Київської області в справі про адміністративне правопорушення набрала законної сили 26 лютого 2024 року.

З матеріалів справи також вбачається, що станом на дату звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про видачу обмежувального припису в провадженні Солом'янського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 760/9406/21 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа Козинська селищна рада Обухівського району Київської області про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки, скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, поділ спільного майна подружжя. Крім того, у провадженні Обухівського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 372/5811/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання права користування будинком та усунення перешкод у користуванні майном.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

У постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19 (провадження № 61-1432св20) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і спрямований на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним вище законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на строк від одного до шести місяців.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У разі ненадання запитуваної інформації суд має право розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною першою статті 77 та частиною першою статті 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що заявник ОСОБА_1 не надала належні та достатні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 систематично чинить психологічне насильство щодо неї та існують ризики продовження чи повторного вчинення психологічного насильства, що є необхідною умовою для застосування судом спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Наявні в матеріалах справи докази фактично свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Пояснення свідка ОСОБА_3 , надані в ході розгляду справи у суді першої інстанції, про те, що ОСОБА_2 має нестабільну психіку, вчиняв відносно ОСОБА_1 психологічне насильство, доводив її до сліз, не можуть бути підставою для задоволення заяви, оскільки ОСОБА_3 є рідною донькою ОСОБА_1 , тому до її показань слід ставитись критично.

Притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 статті 173-2 КУпАП постановою районного суду від 16.11.2023 року за обставин, які мали місце 14 листопада 2023 року між колишнім подружжям по місцю проживання ОСОБА_1 , не свідчить про наявність триваючих, систематичних насильницьких дій, як про це зазначає заявниця, обґрунтовуючи свої вимоги, та не підтверджує існування ризиків, які давали б підстави для вжиття захисних та запобіжних заходів з метою забезпечення безпеки заявниці.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05.09.2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.