Справа № 346/3990/23
Провадження № 22-ц/4808/1275/24
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 24 липня 2024 року під головуванням судді Беркещук Б.Б. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 12 липня 2014 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 272.

Від шлюбу у сторін народилася дочка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з нею та перебуває на її утриманні.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 18.12.2019 шлюб між ними розірвано і неповнолітню дитину залишено проживати з нею.

Також іншим рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.12.2019 з відповідача стягнуто аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі по 1 200 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Окрім аліментів, які стягуються на утримання дитини, вона понесла додаткові витрати на лікування дочки та на відвідування дитиною дитячого центру «Радість» з розвитку здібностей у дитини, підготовки дитини до школи, заняття з логопедом та відвідування табору денного перебування.

Зокрема, понесено додаткові витрати протягом 2022-2023 років на лікування зубів дочки на загальну суму 3 140 грн, на придбання ліків для лікування гострих бронхітів у дитини на загальну суму 3 097,22 грн, на відвідування дошкільного навчального закладу № 17 «Калинка» при відділі освіти Коломийської міської ради в сумі 780 грн та 1 414,50 грн,на оплату за гаряче харчування дочки за період з 01.01.2020 по 14.07.2023 в сумі 7 296,80 грн. Загальна сума понесених позивачем витрат на відвідування дочкою дошкільного навчального закладу № 17 «Калинка» при відділі освіти Коломийської міської ради становить 9 491,30 грн.

Крім того, дочка відвідує дитячий розвиваючий центр «Радість». Зокрема за період з 29.10.2020 по цей час ОСОБА_5 відвідувала в дитячому центрі «Радість» дисципліни - «Ранній розвиток», «Підготовка до школи», заняття з логопедом та табір денного перебування. За даний період нею придбано абонементів на загальну суму 25 000 грн.

В цілому додаткові витрати, понесені нею на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , становлять 40 728,52 (3140+3097,22+9491,30+25000) грн.

Посилаючись на те, що відповідач зобов?язаний взяти участь у понесених нею додаткових витратах на дитину у розмірі половини цих витрат, просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 в розмірі 20 364,26 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 липня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини додаткових витрат на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 20 364,26 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати в розмірі 10 600 грн на професійну правничу допомогу.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання представника відповідача, що в першу чергу повинно доказуватися чи позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору, оскільки сторони спочатку зобов`язані спробувати вирішити питання у позасудовому порядку.

Він сплачує аліменти, які покривають утримання дитини (оплату харчування, одягу, предметів гігієни, шкільного приладдя, спожитих дитиною комунальних послуг, лікування нескладних захворювань та ін.), тому оплата харчування дитини на суму 7 296,80 грн в дошкільному навчальному закладі вже ним оплачена із стягуваних з нього аліментів.

Лікування дитини у приватних лікувальних закладах не було погоджено із батьком дитини, не доводилося до його відома, а зазначені процедури, могли бути проведені у відповідних комунальних закладах охорони здоров`я безкоштовно та на належному рівні. Витрати на відвідування приватної стоматологічної клініки не є тими додатковими витратами, які викликані особливими обставинами у розумінні ст. 185 СК України. Ці витрати були понесені з власної ініціативи позивачки, без погодження та повідомлення батька дитини.

Деякі чеки за купівлю ліків неможливо прочитати, тому він визнає необхідність у покритті половини вартості ліків призначених на підставі виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 15.11.2022, а саме витрат на придбання медичних препаратів Пульмікорт, Дексаметазон, Беродуал та п`ятого медичного засобу. Інші лікарські засоби, які придбавалося, не є засобами для вживання дитиною.

Ним доведено, що сплата 780 грн та 1 414,50 грн в заклад № 17 «Калинка» при відділі освіти Коломийської міської ради не пов`язані з дитиною, бо по своїй суті благодійні внески. Ці витрати не є тими додатковими витратами, які викликані особливими обставинами у розумінні статті 185 СК України.

Логопедичні заняття з дитиною здійснюються сумнівним логопедом, тому не можуть братися до уваги, в повному обсязі, бо такі не призначені лікарем-педіатром з урахуванням фактичного фізичного та психологічного рівня розвитку дитини. Спростовано доводи представника позивачки, що дитині дійсно необхідний був приватний логопед.

Безпідставним є відвідування дитиною дитячого розвиваючого центру «Радість» приватної форми власності та дошкільного навчального закладу № 17 «Калинка», оплата за відвідини дитячого розвиваючого центру нічим не обґрунтована, як і посилання позивача, що він не бере участі у додаткових витратах на дитину, а досудове врегулювання з батьком дитини про компенсацію позивачу додаткових витрат не представилось можливим.

Він є особою з інвалідністю III групи, єдиним його доходом на даний час є державна соціальна допомога у розмірі 2 100 грн, з яких він сумлінно сплачує аліменти. Йому протипоказана фізична праця, а це ускладнює можливості працевлаштуватися та заробляти. Він отримує допомогу від своїх батьків, які оплачували його виїзд за кордон з метою лікування. Суду першої інстанції були доведені його можливості щодо розміру участі у додаткових витратах на дитину.

Він частково визнав позов, зокрема погодився, що має необхідність у компенсації додаткових витрат на утримання дочки в межах своїх фінансових можливостей та лише тих, які є об`єктивно необхідними та неминучими.

Окрім цього його представник суд переконав, що заявлені процесуальні витрати позивача істотно завищені, бо судова практика свідчить, що правнича допомога в таких справах по максимуму 1 500 грн, а судовий збір має фіксований розмір, встановлений державою, в результаті такі витрати в такій справі аж ніяк не можуть становити понад 10 000 грн.

Таким чином з нього безпідставно стягнуто 1/2 частину суми за лікування зубів, за дитячий розвиваючий центр «Радість», на гаряче харчування дитини, на лікування бронхіту у дитини.

Він визнає дійсні та необхідні, об`єктивні додаткові витрати на дитину, що не перевищують орієнтовно 11 000 грн, тому мав би сплатити позивачу 5 500 грн, в дохід бюджету не більше 350 грн судового збору, а також не більше 1 200 грн витрат на професійну правничу допомогу, надану позивачу в суді першої інстанції, а в загальному не більше 7 500 грн.

Просить рішення суду скасувати та справу вирішити на підставі п. 7 ч. 4 ст. 175 ЦПК України, а у випадку незгоди суду з таким, справу вирішити в межах визнання ним позову, позивачу присудити додаткові витрати на дитину, що не перевищують 5 500 грн, в дохід бюджету не більше 350 грн судового збору, а також не більше 1 200 грн витрат на професійну правничу допомогу позивача.

ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, ураховуючи таке.

Встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 04 квітня 2017 року Коломийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с.8)

Позивач і відповідач перебували у шлюбі з 12 липня 2014 року.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2019 року у справі №346/5563/19, провадження 2/346/2443/19, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Неповнолітню дитину ОСОБА_3 залишено з матір?ю ОСОБА_6 (а.с.10)

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2019 року у справі 346/5560/19, провадження 2/346/2442/19, з відповідача ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі 1 200 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.11).

Відповідно до актів виконаних робіт від січня та червня 2022 року і фіскальних чеків від 01.09.2022 та від 10.09.2022 позивачкою разом сплачено кошти протягом 2022 року на лікування зубів ОСОБА_4 у стоматологічній клініці «Золотий зуб» на загальну суму 3 140 грн (а.с.12).

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 від 15.11.2022 вона часто хворіє гострими бронхітами та ларингітами, і на лікування дочки від гострих бронхітів та ларингітів позивачем витрачено кошти для придбання ліків на загальну суму 3 097,22 грн (а.с.13-15).

ОСОБА_7 відвідує дошкільний навчальний заклад № 17 «Калинка» при відділі освіти Коломийської міської ради і за перебування дочки в даному дошкільному закладі позивачем внесена плата 13.03.2023 в сумі 780 грн та 12.06.2023 в сумі 1 414,50 грн, та внесена оплата за гаряче харчування дочки ОСОБА_4 за період з 01.01.2020 по 14.07.2023 в сумі 7 296,80 грн (а.с.16-18).

Дитина сторін відвідує дитячий розвиваючий центр «Радість» за адресою АДРЕСА_1 і за період з 29.10.2020 по цей час відвідує в дитячому центрі «Радість» дисципліни: «Ранній розвиток», «Підготовка до школи», заняття з логопедом та табір денного перебування. За даний період часу позивачем придбано абонементів на загальну суму: ранній розвиток 1 000 грн; підготовка до школи 7 000 грн; заняття з логопедом 10 500 грн; табір денного перебування 6 500 грн (а.с.19-20).

Як вбачається із виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_3 розвивалася із незначною затримкою. Дитина знаходилась на «Д» обліку у невролога з 2019 року (а.с. 89).

Відповідно до довідки та рекомендацій лікаря - невролога від 13.09.2019 та від 08.04.2021 дитині рекомендовано лікування (а.с. 90-91).

Дитині 20.09.2021 проведено обстеження ЕЕГ за результатами якої складено висновок (а.с. 92).

Згідно даних логопедичного обстеження, дівчинка йде на контакт. Спілкується за допомогою жестів та окремих слів. Мова не зрозуміла для оточуючих. Мовлення не відповідає віку дитини. Пасивний словник більший за активний (а.с.94).

Відповідно до інформації Державної прикордонної служби України від 01.04.2024 р. вбачається, що протягом 2022-2024 років ОСОБА_2 систематично виїздив за межі України, зокрема в 2022-2023 роках строком понад 13 місяців, а в 2024 році строком понад 2 місяці, а з 14.05.2024 знову виїхав за кордон (а.с.117-119).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Згідно ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Таким чином, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини, вони необхідні для того щоб за певних обставин можна було забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину та обґрунтовуватися відповідними документами, а відтак і підтверджувати наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати і свідчать про їх необхідність.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Оскільки тягар доказування покладено на позивача, то заявляючи додаткові витрати, позивач в будь-якому випадку повинен їх обґрунтувати та надати беззаперечні докази на їх підтвердження. Дані додаткові витрати, на відміну від аліментів, мають бути викликані саме особливими обставинами.

Якщо стягнення аліментних зобов`язань викликане необхідністю дитини у вихованні, освіті, харчуванні, одязі та забезпеченні елементарних умов життя і враховуються при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, то додаткові витрати заявляються саме у зв`язку з хронічними або разовими проблемами зі здоров`ям дитини, або у разі обставин, які пов`язані з розвитком здібностей дитини.

Відповідні правові висновки щодо застосування ст. 185 СК України наведені в постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 638/13860/16-ц; від 16.10.2019 у справі № 219/1766/18; від 26.08.2020 у справі № 336/1488/19; від 25.02.2020 у справі № 521/4397/17; від 01.04.2020 у справі № 521/16268/18.

Положення ст. 185 СК України стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.12.2019 у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) та постанові від 14.01.2019 у справі № 751/4312/16-ц (провадження №61-9737св18).

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 749/106/17 (6-1489цс17 від 13.09.2017) дійшла правового висновку, що згідно із ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції з урахуванням стану здоров`я неповнолітньої дитини, документального підтвердження розміру додаткових витрат на утримання дитини та фактичного понесення їх позивачкою, систематичного виїзду відповідача протягом 2022-2024 років за державний кордон України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки половини таких понесених витрат в сумі 20 364,26 грн.

Суд першої інстанції врахував положення ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» та, що понесені витрати щодо дитини стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається ст. 185 СК України.

Також колегія суддів зазначає про доведеність позивачкою в суді понесених нею додаткових витрат на дитину і такі витрати є додатковими, які зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (розвиток здібностей дитини).

Надані позивачкою докази відповідачем не спростовані.

Безпідставними є доводи апелянта про обов`язковість досудового врегулювання спору та необхідність доказування чи позивачем вживалися такі заходи, оскільки нормативно-правовими актами не передбачено обов`язковість досудового врегулювання спору щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Також відповідач заперечував проти позовних вимог в частині, що свідчить про наявність між сторонами спору щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції посилання апелянта на оплату ним харчування дитини в дошкільному навчальному закладі, що безпідставним є відвідування дитиною дитячого розвиваючого центру «Радість», неможливість взяття до уваги логопедичних занять з дитиною, лікування дитини, а також, що витрати на відвідування приватної стоматологічної клініки не є тими додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України, бо такі не призначені лікарем-педіатром з урахуванням фактичного фізичного та психологічного рівня розвитку дитини.

З огляду на положення ст. 180 та 185 СК України участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків (ст. 141 СК). Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Відповідно до ч 7, 8 ст. 7 СК України кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Як встановлено судом, дитина хворіє на когнітивні порушення, у зв`язку з чим потребує оздоровлення та посиленого харчування, заняття з логопедом призвело до розвитку психічних процесів та формування фонематичних процесів дитини, лікування дитини проведено на підставі виписки із медичної карти амбулаторного хворого та витрати на лікування в стоматологічній клініці є додатковими витратами в розуміння ст. 185 СК України.

В матеріалах справи наявні довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальні заняття).

Колегія судів зауважує, що поняття здібність не зводиться до знань, умінь і навичок, що є у людини, але вони забезпечують їх швидке надбання. Як і всі інші індивідуально-психологічні особливості, здібності не даються людині відразу, не є природною властивістю. Здібності кожної людини, її індивідуальні особливості є результатом її розвитку.

З огляду на вказане вище, витрати понесені позивачкою по оплаті за відвідування доньки дитячого розвиваючого центру «Радість», що розміщений у регіоні проживання дитини, пов`язані з необхідністю розвитку здібностей дитини, отримання нею знань, умінь і навичок, і в розумінні ст. 185СК України є додатковими.

Навчання дитини не може не вважатися розвитком її здібностей з огляду на положення Закону України «Про освіту», де в преамбулі зазначено, що освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації, економічного добробуту, запорукою розвитку суспільства, об`єднаного спільними цінностями і культурою, та держави. Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей і необхідних для успішної самореалізації компетентностей, виховання відповідальних громадян, які здатні до свідомого суспільного вибору та спрямування своєї діяльності на користь іншим людям і суспільству, збагачення на цій основі інтелектуального, економічного, творчого, культурного потенціалу Українського народу, підвищення освітнього рівня громадян задля забезпечення сталого розвитку України та її європейського вибору.

З цих підстав не заслуговують на увагу доводи апелянта про безпідставність перерахування коштів відділу освіти Коломийської міської ради і, що таке не пов`язане з дитиною.

Виходячи з того, що сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, не заслуговують на увагу посилання апелянта на незначні доходи і його фактичне утримання батьками, оскільки ним не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та його дійсного майнового стану.

Судом встановлено, що позивачка до позовної заяви також долучила акт прийому передачі від 21.07.2023 за договором про надання правової допомоги № 61-07/23 від 21.07.2023 та фіскальні чеки від 21.07.2022 на суму 4 800 грн (а.с.24-25).

До закінчення судових дебатів у справі представником позивачки долучено договір №61-07/23 про надання правової допомоги від 21.07.2023 та додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №61-07/23 від 21.07.2023, акт прийому передачі від 15.07.2024 та чек на суму 5 800 грн. Всього сплачено відповідно до актів прийому передач загальну суму 10 600 грн (а.с.129-133).

Згідно вимог ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19.02.2020 справа № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також при вирішенні питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України суд повинен врахувати, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, дії сторони щодо досудового вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

З урахуванням конкретних обставин справи, зокрема ціни позову, суд може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Ухвалюючи рішення та вирішуючи питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що до стягнення заявлено співмірний розмір правничої допомоги, з урахуванням складності справи, реального часу надання правничої допомоги та обсягу необхідної до виконання роботи, враховуючи факт задоволення позовних вимог, взяв до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності і дійшов висновку про стягнення з відповідача понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 600 грн.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції, та зазначає, що зазначені адвокатом роботи, з урахуванням їх складності, не відповідають критерію реальності адвокатських витрат та зазначений заявником розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 600,00 грн належним чином не обґрунтований та не відповідає принципу розподілу судових витрат.

Апеляційний суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази на підтвердження цих витрат не є безумовною підставою для їх стягнення судом у визначеному розмірі з позивача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності цих витрат.

Суд першої інстанції не врахував, що консультація щодо складання позовної заяви є складовою підготовки позовної заяви, у поданих документах не зазначено час, витрачений адвокатом, предмет спору у цій справі не є складним, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних, процесуальні документи, які містяться у справі не є складними та не можуть займати значної витрати часу на їх виготовлення і вироблення правової позиції в спірних правовідносинах. Тому заявлений розмір таких витрат є явно завищений та необґрунтований.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності стягнутих судових витрат із складністю цієї справи, обсягом послуг адвоката, часом, витраченим на надання таких послуг, є частково обґрунтованими.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що з відповідача слід стягнути на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу кошти в сумі не більше 1 200 грн витрат на професійну правничу допомогу, надану позивачу в суді першої інстанції, оскільки такий розмір не відповідатиме принципу пропорційності, враховуючи задоволення в повному обсязі позовних вимог.

З огляду на заперечення відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, взаємозв`язок цих витрат з розглядом справи, обґрунтованість їх розміру, складність справи та виконані роботи, а також виходячи з принципу співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, апеляційний суд вважає, що обґрунтованими і пропорційними до предмета спору є витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. У цій частині рішення суду першої інстанції слід змінити шляхом зменшення розміру стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат до цього розміру.

В решті рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції шляхом сплати судового збору, покладаються на апелянта.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 24 липня 2024 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу до 6 000 (шість тисяч) гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин