П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2024 року

м. Рівне

Справа № 450/5605/23

Провадження № 22-ц/4815/949/24

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Левчук О.В.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) ухвалено:

06 червня 2024 року у м. Рівне

Рівненської області

без фіксування судового засідання

звукозаписувальними технічними засобами

Повний текст рішення складено: 10 червня 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Теперик Оксани Василівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, де просила:

- визнати право власності на транспортний засіб Opel Vivaro, чорного кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 за ОСОБА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму в розмірі 175 000, 00 грн - 1/2 частину вартості проданого транспортного засобу Opel Vivaro, чорного кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 11 березня 2017 року під час перебування у шлюбі, який розірвано 01 грудня 2020 року, подружжям було придбано легковий вантажопасажирський автомобіль Opel Vivaro, чорного кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , транспортний засіб був зареєстрований на відповідача.

Посилаючись на наведені обставини і положення законодавства, вважала, що позов підлягає до задоволення.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 175 000 гривень як частину вартості проданого транспортного засобу Opel Vivaro, чорного кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

В іншій частині ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 750 гривень судового збору.

У поданій через свого представника адвоката Теперик О.В. апеляційній скарзі відповідач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, просить його змінити, стягнувши із нього на користь позивача 88 200 гривень частину вартості спірного автомобіля.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про уведення ОСОБА_2 в оману суд першої інстанції, оскільки 04 лютого 2021 року ним було перереєстровано транспортний засіб Opel Vivaro, чорного кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 . Його вартість склала відповідно до договору купівлі-продажу 176 400 гривень, про що позивачу відомо. Тобто частина цієї вартості становить 88 200 гривень, а не 175 000 гривень як про це стверджувала ОСОБА_2 .

Щодо доказу, який підтверджує, що вартість відчуженого автомобіля склала 176 400 гривень, то посилається на те, що він є юридично необізнаним, а документи стосовно продажу не збереглися. Тому лише після отримання копії оскаржуваного рішення і звернення до адвоката заявник 25 червня 2024 року отримав відповідну письмову інформацію з сервісного центру. Вважає, що цей лист слід долучити до матеріалів справи і дати йому належну правову оцінку.

В той самий час ним перереєстровано частину спільної квартири на дружину, яка в подальшому належатиме спільній дитині. Також станом на час вирішення справи ним сплачуються аліменти на дитину у повному обсязі.

Отже, рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог.

У поданому відзиві ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 лютого 2012 року, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року у справі №450/2525/20.

За час сумісного проживання у шлюбі ними було придбано спільне майно, а саме транспортний засіб Opel Vivaro, чорного кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , який зареєстровано за відповідачем.

Після розірвання шлюбу 04 лютого 2021 року спірний транспортний засіб відчужено ОСОБА_1 .

Наведені обставини сторонами визнаються і не оспорюються.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив і з доведеності та обґрунтованості вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 175 000 гривень як частини вартості Opel Vivaro, чорного кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

При оцінці вартості автомобіля, за яку його було відчужено, судом звернуто увагу на надану позивачем роздруківку із сайту AVTO.RIA, тоді як ОСОБА_1 будь-яких доказів про ціну, за яку продано цей транспортний засіб, не надав, хоча вказував про те, що його було відчужено за 165 200 гривень.

З огляду на неефективність обраного способу захисту права відмовлено у задоволенні вимоги про визнання права власності на транспортний засіб за відповідачем.

З висновками про задоволення позову у частині стягнення 175 000 гривень погоджується і колегія суддів.

Згідно зі ст. 3, ч. ч. 1, 2 ст. 21, ч. 1 ст. 36, ст. 60, 63, ч. 1 ст. 70 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Така правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 литсопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Частиною першою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами було придбано транспортний засіб Opel Vivaro, чорного кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , який був зареєстрований на ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу відповідачем було відчужено транспортний.

Тому правильним є висновок, що оскільки спірний транспортний засіб було придбано у шлюбі, тому він є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Також обґрунтовано зауважено, що з роз`яснень пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, яке підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18.

Як зазначає позивач, ринкова вартість транспортного засобу Opel Vivaro, чорного кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 становить 350 000,00 гривень. Ціну позову ОСОБА_2 обгрунтовано змістом доказу - роздруківки із сайту AVTO.RIA. Натомість відповідачем об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження вартості автомобіля у 165 200 гривень як на те він посилався у засіданні суду першої інстанції надано не було. При цьому клопотання щодо призначення судової товарознавчої експертизи сторонами не заявлялось.

Тому суд дійшов правильного висновку, що спірний транспортний засіб придбано сторонами під час шлюбу, а тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача грошової компенсації вартості частини спірного автомобіля у розмірі 175 000 гривень.

Разом з тим до апеляційної скарги представником ОСОБА_1 адвокатом Теперик О.В. долучено листа від 25 червня 2024 року №31/33/3246-П-16 Територіального сервісного центру МВС №3246 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС). У листі зазначено, що спірний транспортний засіб 04 лютого 2021 року перереєстровано на нового власника за договором купівлі-продажу, вартість якого складає 176 400 гривень.

Між тим, цей лист колегією суддів не може бути прийнятий до уваги.

Так, згідно із ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Щодо листа від 25 червня 2024 року №31/33/3246-П-16 Територіального сервісного центру МВС №3246 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС), то його ОСОБА_1 отримав уже після ухвалення оскаржуваного рішення і цей доказ не був предметом дослідження та оцінки суду попередньої інстанції. При цьому наведені заявником обставини неможливості переконатися у іншій вартості транспортного засобу, ніж заявлена позивачем, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Тим більше, 15 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, де стверджував про те, що у березні 2021 року він продав транспортний засіб Opel Vivaro, чорного кольору, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , за 165 200 гривень. Тобто вказані у заяві дата відчуження і вартість автомобіля відрізняються від тих, що зазначені в листі від 25 червня 2024 року №31/33/3246-П-16 Територіального сервісного центру МВС №3246 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС). Тому ці обставини свідчать про суперечливість та непослідовність заперечень проти позову, а, отже, і сумнівність доводів відповідача.

Необґрунтованими є покликання апеляційної скарги на недодержання судом норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи.

Відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про такі процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Не можна погодитися і з твердженнями про неправильне застосування норм матеріального права, адже спростовуються правильністю висновків суду.

Решта доводів автора скарги є також не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону, а тому апеляційним судом відхиляються.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Теперик Оксани Василівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2024 року в оскаржуваній частині без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.С.Шимків

Н.М.Ковальчук