КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Шум Л.М.
Єдиний унікальний номер справи № 759/6521/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Олешко Л.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 , про визнання незаконним розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 132 від 31 березня 2016 року та скасування Свідоцтва про право власності (без номера та серії) від 31 березня 2016 року.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги,

В с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 з 30 червня 1977 року, а ОСОБА_3 з 08 травня 1981 року і до цього часу зареєстровані та проживають за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Позивачі вказують, що третя особа ОСОБА_4 перебувала в шлюбі з ОСОБА_6 , якому відповідно до ордеру на жиле приміщення № В131693 від 05 березня 1970 року, виданого відповідно до Розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 23.02.1970 року № 8536, з сім`єю з чотирьох осіб надано право зайняття жилого приміщення жилою площею 41,90 кв.м., яке складається з 3-х кімнат в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 в подальшому на підставі рішення Виконкому Київської міської Ради народних депутатів № 149 від 13 лютого1990 року змінено на бульвар Ромена Ролана 5/8.

В зв`язку зі смертю ОСОБА_6 , відповідно до Розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 671 від 26 квітня 2005 року в договір найму жилого приміщення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , жилою площею 40,6 кв.м. було внесено зміни шляхом укладення його з третьою особою ОСОБА_4 .

Станом на дату подання позову, крім третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_5 , зареєстровані позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивачі зазначають, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 набули право власності на спірну квартиру відповідно до розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 132 від 31 березня 2016 року щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 та Свідоцтва про право власності (серія та номер, б/н), виданого 31 березня 2016 року на підставі розпорядження органу приватизації Святошинської районної у місті Києві

Оскільки приватизація квартири АДРЕСА_1 , відбулась з порушенням частини 2 статті 8 Закону України ?Про приватизацію державного житлового фонду? та була проведена без участі позивачів, які постійно мешкають в даній квартирі, то розпорядження № 132 від 31 березня 2016року, а також Свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі вказаного розпорядження, на думку позивачів, є незаконними та підлягають скасуванню.

Посилаючись на викладене, позивачі просили:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Святошинської районної в місті Києві № 132 від 31 березня 2016 року щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним Свідоцтво про право власності (без номера та серії) на квартиру АДРЕСА_1 видане 31 березня 2016 року на підставі розпорядження Святошинської районної в місті Києві № 132 від 31 березня 2016 року.

Ухвалою суду від 12 травня 2017 року відкрито провадження у справі.

Третя особа ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Ухвалою суду від 06 березня 2018 року розпочато підготовче провадження.

Ухвалою суду від 27 травня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового засідання.

Ухвалою суду від 25.05.2020 року зупинено провадження по справі.

В подальшому, 03 червня 2021 року ухвалою суду поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 12 квітня 2023 року провадження по справі зупинено до постановлення судового рішення Святошинським районним суду міста Києва у справі 759/26944/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року у справі № 759/26944/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2023 року задоволено частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року змінено, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2023 року залишено без змін.

Ухвалою від 09 жовтня 2023 року поновлено провадження по справі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року позов задоволено.

Скасовано розпорядження органу приватизації Святошинської районної в місті Києві № 132 від 31 березня 2016 року про передачу ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним Свідоцтво про право власності (без номера та серії) на квартиру АДРЕСА_1 видане 31 березня 2016 року Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Не погоджуючись із таким рішенням суду третя особа ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У скарзі посилається на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог не урахував, що позивачі не довели належними та допустимими доказами, що постійно проживають у спірній квартирі. Стверджує, що приватизація квартири та подальша видача свідоцтва про право власності відбулась із дотриманням вимог закону.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивачі не скористались.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Представник позивачів адвокат Конопат М.І. взяв участь у судових засіданнях у апеляційному суді.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд мотивував своє рішення тим, що на час приватизації спірної квартири, у ній постійно проживала сім`я у складі позивачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , і третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Однак, приватизація спірної квартири була проведена органом приватизації з порушенням норм чинного законодавства, адже заяву про надання згоду на приватизацію спірної квартири позивачі не надавали.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення органу приватизації в частині передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 та видане на його підставі свідоцтво про право власності є незаконними, що є підставою для визнання його недійсними, вказані порушення впливають на право позивачів приймати участь в приватизації.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідно до статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За правилом статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Встановлено, що треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 набули право власності на спірну квартиру відповідно до розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 132 від 31 березня 2016 року щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 та Свідоцтва про право власності (серія та номер, б/н), виданого 31 березня 2016 року на підставі розпорядження органу приватизації Святошинської районної у місті Києві.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі стверджували, що приватизація третіми особами квартири АДРЕСА_1 , відбулася з порушенням частини 2 статті 8 Закону України ?Про приватизацію державного житлового фонду? та була проведена без участі позивачів, які з 30 червня 1977 року, ОСОБА_8 , та з 08 травня 1981 року, ОСОБА_9 , постійно мешкають в даній квартирі.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Спірні правовідносини стосуються права позивачів та третіх осіб на набуття права власності на спірну квартиру.

Звертаючись до суду з позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності, позивачі посилалися на незаконність, на їхдумку, приватизації ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 спірної квартири.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі

№ 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі

№ 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19).

Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75)).

Встановивши, що спірні правовідносини стосуються прав та обов`язків

ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як власників спірної квартири, які набули право власності на спірну квартиру відповідно до розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 132 від 31 березня 2016 року щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 та Свідоцтва про право власності (серія та номер, б/н), виданого 31 березня 2016 року на підставі розпорядження органу приватизації Святошинської районної у місті Києві, однак не залученідо участі у цій справі в якості відповідачів, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом справи.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 булизалучена до участі у справі в якості третіх особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, однак процесуальне становище третьої особи є відмінним від процесуального становища відповідача. Разом з тим суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, розглядаючи спір між сторонами, оскільки відповідно до частини першої статті 53 ЦПК України така особа вступає у справу або залучається до участі у справі на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 766/8113/17, від 29 червня 2022 року у справі №753/7478/18, від 23 листопада 2022 року у справі № 201/2760/20, від 07 лютого 2024 року у справі № 461/10495/21.

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у зв`язку із тим, що визначений позивачами суб'єктинй склад учасників справи та їх процесуальний статус позбавляють суд можливості перевірити обґрунтованість заявлених ними вимог по суті.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 , про визнання незаконним розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 132 від 31 березня 2016 року та скасування Свідоцтва про право власності (без номера та серії) від 31 березня 2016 року - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 04 вересня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова