П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Кияшко К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив: визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на автомобіль Volkswagen транспортер 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , він код НОМЕР_6; - визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на автомобіль Ford Fusion 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , він код НОМЕР_7; стягнути з відповідача на користь позивача половину спільного боргу за кредитним договором № КД-1 від 16 листопада 2022 року у розмірі 696 854,18 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача половину спільного боргу за оренду обладнання у сумі 5 000,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача половину спільного боргу за оренду приміщення у сумі 61 827, 65грн.; - судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 квітня 2023 року набрало законної сили рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами. Під час шлюбу, сторони придбали майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість якої становить 1 599 946,00 грн.; автомобіль Volkswagen транспортер 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , він код НОМЕР_6; автомобіль Ford Fusion 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , він код НОМЕР_7. Зазначає, що їх ринкова вартість приблизно однакова, тому в цій частині поділу майна позивач обирає залишити їх у кожної сторони незмінно, без його реального поділу і залишення майна в особистій власності та без компенсації. Крім майна сторони мають спільні борги. Зокрема, 16 листопада 2022 року позивачем укладений кредитний договір № КД-1, яким отримано невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 1 619 500,00 грн. Зазначає, що вищезазначений договір укладався в інтересах сім`ї, кошти брались для розвитку підприємницької діяльності. Крім того, позивач здійснював діяльність у ВНЗ «Університет економіки та права «Крок». На даний момент договір оренди на підставі якого здійснювалась підприємницька діяльність позивача розірвано та на цьому місці та базою створеною позивачем почала працювати відповідач. На момент розірвання шлюбу, заборгованість по кредитному договору складала 1 393 708,35 грн. Також, на момент розірвання договору суборенди нежитлового приміщення №7-88-21 від 15 липня 2021 року, в якому він здійснював підприємницьку діяльність, заборгованість станом на 03 квітня 2023 року склала 123 655,29 грн., та відповідно половина боргу складає 61 827,65 грн. На момент розірвання договору №08-22 від 08 серпня 2022 року, станом на 03 квітня 2023 року заборгованість складає 10 000,00 грн., відповідно половина боргу складає 5000, 00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на частину транспортного засобу Volkswagen транспортер 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , він код НОМЕР_6. Визнано за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на частину транспортного засобу Volkswagen транспортер 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , він код НОМЕР_6. Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на частину транспортного засобу Ford Fusion 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , він код НОМЕР_7. Визнано за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на частину транспортного засобу Ford Fusion 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , він код НОМЕР_7. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині поділу автомобілей та боргів за кредитним договором, через неповне встановлення судом обставини, що мають значення для справи та ухвалити в цій частині нове рішення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що в зв`язку з тим, що автомобілі є неподільними речами, між сторонами склались такі відносини, що унеможливлюють спільне користування автомобілями, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, а тому рішення в цій частині необхідно скасувати. Відповідно до Звіту оцінки 11 квітня 2024 року дійсна вартість транспортного засобу Volkswagenтранспортер 2000 року випуску, складає 139 800,00 грн. Курс долара станом на 11 квітня 2024 року 39,0232 грн. За 1 долар США (стор. 20 Звіту) Тобто, автомобіль коштує 3 582,48 дол. США. Провести оцінку вартості автомобіля відповідача позивач не мав можливості із-за відсутності доступу до нього. Враховуючи те, що раніше провести оцінку автомобіля Volkswagenтранспортер не було можливості із-за відсутності доступу до нього, тому цей доказ не подавався до суду першої інстанції та подається до апеляційної інстанції. В свою чергу Відповідач, маючи доступ до свого автомобіля не надала до суду звіт оцінки, але надала фотографії з AUTO. RIA на яких відображена мінімальна вартість її автомобіля 4 500,00 дол. США. Тобто, вартість автомобіля, який зареєстрований за відповідачем і яким користується відповідач більша. Але, позивач подаючи позов визначив приблизно однакову вартість автомобілей. Тому просив припинити право спільної сумісної власності на два автомобіля та визнати право власності на автомобілі відповідно до встановленого між сторонами порядку користування ними. Також, зазначає, що позивач використовує автомобіль, який зареєстрований за ним у своїй підприємницькій діяльності. Крім майна, сторони мають спільні борги. Зокрема, 16 листопада 2022 року позивачем укладений кредитний договір № КД-1 від 16 листопада 2022, яким отримано невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 1 618 500,00 грн. строк погашення 01 листопада 2025 року. Вищезазначений договір укладений в інтересах сім`ї, кошти брались для розвитку підприємницької діяльності. Крім того, позивач здійснював діяльність у ВНЗ «Університет економіки та права «Крок». На даний момент договір оренди на підставі якого здійснювалась підприємницька діяльність позивача розірвано та на цьому місці та базою створеною позивачем почала працювати, як підприємець відповідач. Вид діяльності такий самий, що і у позивача 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування. Отже, позивач створив всі умови для розвитку та доходу сім`ї в тому числі і бізнесу для відповідача, тому кредитні кошти отримувались в інтересах сім`ї. До суду надані витяги з ЄДРПУО позивача та відповідача, з яких видно, що позивач здійснює діяльність з 01 жовтня 2015 року. Відповідач зареєструвалась ФОП перед розлученням: а саме, 21 березня 2023 року на тому самому місці та з таким самим видом діяльності, що свідчить про передачу бізнесу за цією адресою позивачем відповідачу. Кошти з діяльності основного бізнесу, який годував сім`ю, направились на розвиток бізнесу, діяльність якого здійснювалась в орендованому приміщенні в Університеті «Крок». Позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування. На момент розірвання шлюбу, заборгованість по кредитному договору складала 1 393 708,35 грн. (частина погашена під час перебування сторін у шлюбі). Суд першої інстанції надав неналежну оцінку цим доказам та відмовив у задоволені позову в цій частині та в частині інших боргів. На момент розірвання договору суборенди нежитлового приміщення №7-88-21 від 15 липня 2021 року, в якому позивач здійснював підприємницьку діяльність заборгованість, станом на 03 квітня 2023 року складала 123 655,29 грн. половина боргу складає 61 827,65 грн. На момент розірвання договору оренди обладнання № 08-22 від 08 серпня 2022 року, станом на 03 квітня 2023 року заборгованість складає 10 000,00 грн. Половина боргу складає 5 000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує про те, що судом першої інстанції було вірно відмовлено позивачу у задоволенні зазначених позовних вимог, оскільки відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте на час шлюбу. Судом першої інстанцій встановлено, що спірні транспортні засоби придбано під час перебування сторін у шлюбі та для забезпечення потреб сім`ї, що не заперечувалося сторонами під час розгляду справи. У зв`язку з тим, що сторонами не досягнуто обов`язкової згоди щодо отримання грошової компенсації одним із подружжя, передбаченої ч. 4,5 ст. 71 СК України, суд першої інстанції цілком законно прийшов до висновку, опираючись на положення пункту 25 Постанови, визнати, транспорти особи неподільними речами та визначити ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу, залишивши автомобілі у їх спільній частковій власності. Позивачем до апеляційної скарги долучено звіт щодо оцінки вартості автомобіля Volkswagen транспортер 2000 року, однак враховуючи, що вказаний транспортний засіб, як і автомобіль, Ford Fusion 2006 року, судом першої інстанції визнано об`єктами права спільної сумісної власності та поділені порівну, визначення ціни кожного з цих об`єктів не має істотного значення для справи. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання зобов`язань за кредитним договором об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зазначив, що позивачем не були доведені перед судом належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставини укладення кредитного договору в інтересах сім`ї, що унеможливлює стягнення позивачем половини спірного боргу з відповідача за цим договором. Щодо інших боргів за договорами оренди приміщення та обладнання, суд першої інстанції визнав такі вимоги позивача безпідставними, оскільки прийшов до аналогічного висновку, що такі договори укладалися позивачем для одержання прибутку в бізнесі, а не в інтересах сім`ї.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення,виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 сторонами не оскаржується, а відтак, у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому 29 лютого 2008 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис 153, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_5 (а.с. 7).

Рішенням Святошинського районного суду від 24 березня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 розірваний (а.с. 9- 11).

Згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстр Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 липня 2023 року №33873284, на праві власності ОСОБА_3 належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору-купівлі продажу квартири, серія та номер 1429, виданий 26 липня 2017 року, видавник ОСОБА_4 (а.с. 11а).

На підтвердження ринкової вартості спірної квартири позивачем надано Звіт про незалежну оцінку вартості нерухомого майна, проведений суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 від 17 липня 2023 року, згідно з яким вартість квартири становить 1 599 946, 00 грн. (а.с. 12-15).

Також, згідно наданого відповідачем Звіту про оцінку майна, квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 11 липня 2023 року, ринкова вартість квартири становить 2 010 827, 00 грн. (а.с. 138-140).

Окрім цього, за час шлюбу в спільну сумісну власність сторонами набуто транспортний засіб «Ford Fusion», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 та транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter», 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 30-31, 32-33).

Як вбачається з свідоцтв про реєстрацію транспортних засобі право власності на транспортний засіб «Ford Fusion» зареєстровано за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а право власності на транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter » за ОСОБА_1 , 23.10.2015 року.

16 листопада 2022 року між АТ КБ «Приватбанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , укладено кредитний договір №-КД-1, за яким отримано невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 1 618 500, 00 грн. (а.с. 19-25).

Згідно довідки про стан позичкової заборгованості станом 26 червня 2023 року заборгованість за кредитним договором №-КД-1 складає 1 303 791, 69 грн. (а.с. 26).

10 липня 2022 року Вищий навчальний заклад «Університет економіки та права «Крок» та Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 уклали додаткову угоду №3 до договору суборенди нежитлового приміщення, термін оренди якого складає до 15 липня 2023 року (а.с. 16).

03 квітня 2023 року між ВНЗ «Університет економіки та права «Крок» та ФОП ОСОБА_6 укладено угоду про розірвання договору оренди обладнання №08-22 від 08 серпня 2022 року, згідно з якою станом на 03 квітня 2023 року орендар визнає наявність заборгованості по договору, яка складає 10 000,00 грн. (а.с. 17).

Того ж дня, між ВНЗ «Університет економіки та права «Крок» та ФОП ОСОБА_6 укладено угоду про розірвання договору суборенди нежитлового приміщення №7-88-21 від 15 липня 2021 року, згідно з якою орендар має заборгованість у розмірі 123 655,29 грн. (а.с. 18).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки квартира була придбана сторонами за час шлюбу в інтересах сім`ї, вона є спільною сумісною власністю подружжя, і виходячи з принципу рівності часток, позивач має право на 1/2 частину квартири. Оскільки між сторонами відсутня згода щодо присудження кожного автомобіля одній із сторін, а також згода з присудженням іншій стороні грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно то незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбані ними транспортні засоби «Ford Fusion», «Volkswagen Transporter», належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на 1/2 його частину. Позов в частині вимог про стягнення половини боргу за оренду обладнання та оренду приміщення є не обґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погоджується повністю з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Щодо поділу транспортних засобів.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначеними нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Суд першої інстанції встановив, що спірні транспортні засоби придбано під час перебування сторін у шлюбі і для забезпечення потреб сім`ї, що також не заперечується сторонами, а тому в силу вищевикладених вимог Закону вони вважаються спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до частин першої, другої статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (частина перша статті 71 СК України).

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Під час поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не досягли домовленості щодо присудження кожного автомобіля одній із сторін. Також відповідач не погоджувалася на одержання грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно.

З урахуванням наведеного, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції встановивши, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбані ними транспортні засоби «Ford Fusion», «Volkswagen Transporter», належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні правові підстави для визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 його частини, що відповідає положенням частини першої статті 70 СК України.

Доказів вартості належних сторонам автомобілів у встановленому ЦПК України порядку ні позивач ні відповідач суду першої інстанції не подавали. За таких умов, суд першої інстанції не мав можливості здійснити поділ в натурі належних сторонам автомобілів, виділивши кожному з них по автомобілю, оскільки не мав можливості вирішити питання компенсації тому з співвласників, якому було б присуджено автомобіль меншої вартості.

При цьому, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи позивача в частині однакової вартості автомобілів, оскільки відповідач зазначеного факту не визнає, а позивач, на його підтвердження суду, відповідних доказів не подав.

Щодо вимоги про стягнення половини боргу за кредитним договором № КД-1 від 16.11.2022 року, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Судом встановлено, що 16 листопада 2022 року між АТ КБ «Приватбанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , укладено кредитний договір №-КД-1, яким отримано невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 1 618 500, 00 грн.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах: від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20).

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки ОСОБА_1 не довів встановлених законом підстав вважати, що грошові кошти за кредитний договір №-КД-1 були витрачені ним для потреб сім`ї.

Щодо позовної вимоги про стягнення половини боргу за оренду обладнання та оренду приміщення.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Зміст статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 405/2391/15, у постанові від 05.09.2018 року у справі №522/24628/16 -ц, Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Про абсолютність презумпції спільності права подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, зазначає і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі №372/504/17.

Верховний Суд України у постанові від 18.05.2016 р. у справі № 6-1327цс 15 висловлюючи правову позицію про неоднакове застосування судами касаційної інстанції норм статей 57, 60, 61 СК України, дійшов наступного висновку: майно фізичної особи підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Верховний Суд в Постанові від 05.09.2018 р. у справі 61-27567св 18 зазначив, що майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів. При цьому, у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з вищенаведеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі №6-2641цс15.

Вирішуючи даний спір, суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки договір суборенди нежитлового приміщення №7-88-21 від 15.07.2021 року та договір оренди обладнання №08-22 від 08.08.2022 року укладався позивачем ОСОБА_1 для одержання прибутку в бізнесі, а в матеріалах справи відсутні докази укладення таких договорів в інтересах сім`ї підстав до задоволення позову в цій частині, слід відмовити.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційних скарг без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 10 вересня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.