Справа № 465/6681/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/590/23 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н. П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.В. Псярук

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Франківського міського суду м. Львова від 27 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_3 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та Експертної оцінки», третя особа - ТзОВ «Львівбудсервіс», про скасування розпорядження, визнання свідоцтва про право власності на допоміжне приміщення, скасування державної реєстрації права власності, -

в с т а н о в и в:

28.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_3 , в якому просив скасувати наказ Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №856-НЖ-Ф від 12.05.2008 року «Про оформлення права власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 », визнати недійним свідоцтво про право власності від 14.02.2012 року на нежитлове приміщення площею 129,7 кв.м, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення площею 129,7 кв.м, яке знаходится у АДРЕСА_1 , внесений на підставі свідоцтва про право власності від 14.02.2012 року.

Позов обґрунтовував тим, що він є власником гаража № НОМЕР_1 , площею 46,7 кв.м, який знаходиться у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 .

Поряд з його гаражем знаходиться нежитлове приміщення загальною площею 129,7 кв.м (цокольний поверх), яке включає в себе також допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, зокрема «електрощитову» площею 3,20 кв.м, що позначена в технічному паспорті на спірне приміщення цифрою 4 та «вузол вводу» площею 2,60 кв.м, що позначений в технічному паспорті на зазначене нежитлове приміщення цифрою 2, до яких веде окремий вхід та коридор. Зазначені приміщення є допоміжні, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його співвласників, які повинні мати право вільного доступу та користування всіма допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку, як спільним майном. Разом з тим, доступ до приміщень електрощитової та вузла вводу відсутній. Отримавши інформацію, що електрощитова та вузол вводу приватизовані та включені до складу нежитлового приміщення площею 129,7 кв.м (цокольний поверх), яке знаходиться поруч з його ( ОСОБА_1 ) гаражем, він звернувся до ЖЕК ТзОВ «Львівбудсервіс» з листом про надання інформації про власника цього приміщення та законності набуття права власності на нього, однак у наданні даної інформації йому було відмовлено.

В подальшому він звернувся до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» з інформаційним запитом, на який йому надано відповідь, згідно якої власником допоміжних приміщень - електрощитової площею 3,20 кв.м та вузла вводу площею 2,60 кв.м є власниця нежитлового приміщення загальною площею 129,7 кв.м (цокольний поверх) у будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 14.02.2012 року, виданого відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації на підставі наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради № 856-НЖ-Ф від 12.05.2008 року «Про оформлення права власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 ». Оскільки спірні електрощитова та вузол вводу згідно закону належать до спільної сумісної власності усіх власників квартир та нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 вважає, що відповідач - Управління комунальної власності департаменту економічної політики ЛМР при прийнятті Наказу № 856-НЖ-Ф від 12.05.2008 не вправі було передавати ці приміщення у власність ОСОБА_4 , а відтак, наказ та видане на його підставі свідоцтво про право власності є незаконними та підлягають скасуванню. Також, скасування спірного наказу та свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, видане на ім`я ОСОБА_4 , передбачає необхідність скасування державної реєстрації права власності на спірні допоміжні приміщення багатоквартирного будинку. Просив позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не дослідив та не надав оцінки змісту проектної документації на житловий будинок по АДРЕСА_2 , з якої вбачається, що спільні допоміжні приміщення «електрощитова» площею 3,20 кв.м та «вузол вводу» площею 2,60 кв.м незаконно включені до складу нежитлових приміщень, власником яких є відповідач ОСОБА_5 . При цьому зазначеною технічною документацією підтверджено, що спірні приміщення на час їх будівництва проектувалися як спільні допоміжні приміщення житлового будинку. Вважає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду про те, що допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення житлового будинку незалежно від наявності в них того чи іншого обладнання чи комунікацій. Статус спільних допоміжних приміщень та режим власності на такі приміщення визначається законом та право спільної сумісної власності всіх мешканців будинку на те чи інше спільне допоміжне приміщення не потребує підтвердження будь-якими іншими правовстановлюючими документами. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №914/554/19.

Зазначає, що оформлення за ОСОБА_5 права власності на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку порушує право ОСОБА_1 , як одного з його співвласників на користування допоміжним приміщенням.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити.

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

27.08.2024 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю ОСОБА_6 , який бажає приймати особисту участі в розгляді справи, прибути у судове засідання через його перебування на стаціонарному лікуванні, однак таке не було задоволене судом, зважаючи на строки розгляду справи апеляційним судом, визначені ст. 371 ЦПК України. Крім того, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а недотримання строків розгляду цивільних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Непорушність права власності закріплено і у статті 321 Цивільного кодексу України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником гаражу ІІ, площею 46,7 кв.м, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.05.2008 року, реєстраційний номер: 227960984 (т.1 а.с.5).

12.05.2008 року Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради за заявою ОСОБА_4 видано Наказ №856-НЖ-Ф «Про оформлення права власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 », яким зобов`язано відділ приватизації державного житлового фонду Франківського району м. Львова оформити право приватної власності на нежитлове приміщення ОСОБА_4 , загальною площею 129,7 кв.м на АДРЕСА_1 та видати свідоцтво про право власності відповідно до даного наказу (т.1 а.с.13).

Згідно копії свідоцтва на нежитлове приміщення від 14.02.2012 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить нежитлове приміщенням загальною площею 129,7 кв.м, яке знаходиться в АДРЕСА_1 . Характеристика нежитлового приміщення та його обладнання наведені в технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва. Свідоцтво видане на підставі наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №856-НЖ-Ф від 12.05.2008 року (т.1. а.с.9).

З копії технічного паспорта вбачається, що нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа 129,7 кв.м обладнано: водопроводом (холодним, гарячим), каналізацією, газопостачанням, опаленням, електроосвітленням, радіотрансляційною мережею, сміттєвідводом, ліфтом (т.1 а.с.12).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №856-НЖ-Ф від 12.05.2008 року «Про оформлення права власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 », визнання недійним свідоцтва про право власності від 14.02.2012 року на нежитлове приміщення площею 129,7 кв.м, яке знаходиться в АДРЕСА_1 та скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення площею 129,7 кв.м, яке знаходится у АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний наказ Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, виданий на підставі поданих відповідачем ОСОБА_7 належних документів та в межах наданих управлінню повноважень, а тому відсутні підстави для його скасування. При цьому, районний суд вважав, що в матеріалах справи відсутні докази того, що належне ОСОБА_3 спірне нежитлове приміщення площею 129,7 кв.м призначене для забезпечення експлуатації будинку АДРЕСА_1 та побутового обслуговування мешканців цього будинку та порушує законні права та інтереси позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що у спірному нежитловому приміщенні розташоване технічне обладнання будинку, без доступу до якого експлуатація будинку є неможливою.Крім того суд зазначив, що оскільки майнові права на нежитлове приміщення площею 129,7 кв.м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 передавались ОСОБА_3 як за самим договором про пайову участь у будівництві, так і за актом приймання-передачі нежитлового приміщення в житловому будинку АДРЕСА_2 , які не були визнані судом недійсними та не є скасованими, реєстрація права власності на нежитлове приміщення за ОСОБА_7 є правомірною, а вимоги позивача щодо її скасування безпідставними.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступних мотивів.

Частина 2 ст. 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на встановлення порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням. Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

Згідно ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Згідно рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII (2482-12) зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Отже, під допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку слід розуміти приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Допоміжні приміщення стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій.

У постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17 зазначено, що «допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) вказано, що: «законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Суди не встановили, чи є спірне приміщення нежитловим, бо зі стадії проектування житлового будинку призначалося для торговельних потреб непромислового характеру, чи використовувалося воно як самостійний об`єкт нерухомості, а відтак чи є допоміжним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі № 760/34774/19 (провадження № 61-16370св20) зазначено, що: «суди не з`ясували належним чином чи є спірне приміщення за своїми технічними та юридичними характеристиками допоміжним, та що у ньому знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно для обслуговування будинку; чи навпаки є нежитловим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 червня 2022 року в справі № 922/1406/21 зазначено, що: «допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 у справі № 906/1169/17).

Звертаючись до суду з позовом про скасування наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №856-НЖ-Ф від 12.05.2008 року «Про оформлення права власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 », визнання недійним свідоцтва про право власності від 14.02.2012 року на нежитлове приміщення площею 129,7 кв.м, яке знаходиться в АДРЕСА_1 та скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення площею 129,7 кв.м у АДРЕСА_1 , внесений на підставі свідоцтва про право власності від 14.02.2012 року, ОСОБА_1 посилався на те, що спірний наказ та видане на його підставі свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення ОСОБА_3 є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки спірне нежитлове приміщення включає допоміжні приміщення багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 , співвласником яких, є він - як власник нежитлового приміщення (гаражу) у цьому будинку. При цьому, позивач зазначав, що з отриманих ним документів, виданих ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на підставі запиту від 06.11.2015 року, вбачається, що всупереч нормам чинного закону власником спільних допоміжних приміщень - електрощитової, площею 3,20 кв.м, що позначена в технічному паспорті на спірне нежитлове приміщення цифрою «4» (згідно проектної документації на будівництво будинку АДРЕСА_1 позначена цифрою «6» - електрощитова) та вузла вводу, площею 2,60 кв.м, що позначений в технічному паспорті на спірне нежитлове приміщення цифрою «2» (згідно проектної документації на будівництво будинку АДРЕСА_1 позначена цифрою «8» - вузол вводу), є власниця нежитлового приміщення, загальною площею 129,7 кв. м (цокольний поверх) у цьому будинку - ОСОБА_7 . Зазначав, що набуття ОСОБА_7 права власності на приміщення цокольного поверху, де розташоване технічне обладнання будинку (електрощитові та вузол вводу), унеможливлює належне технічне обслуговування та утримання багатоквартирного будинку, порушує право спільної сумісної власності співвласника багатоквартирного будинку, законні інтереси позивача та є незаконним з боку Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Виходячи зі змісту пред`явлених ОСОБА_1 позовних вимог, при вирішенні даного спору, на думку колегії суддів, ключовим є визначення правового статусу нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення того, чи відносяться спірні приміщення електрощитової та вузол вводу, які включені в нежитлове приміщення 129,7 кв.м, власником якого є ОСОБА_7 , до допоміжних приміщень житлового будинку.

Так, з матеріалів інвентаризаційної справи на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , зокрема з Експлікації внутрішніх площ до плану цокольного нежитлового приміщення убачається, що частиною зазначеного приміщення під літ. 2 зазначено «комірка», площею 2,6 кв.м, під літ. 4 зазначено «комірка» (виправлено на «електрощитова»), площею 3,2 кв.м.

Разом з тим, згідно відповіді ТОВ «Львівбудсервіс» від 07.08.2019 року приміщення цокольного поверху під цифрою 2 загальною площею 2,60 кв.м призначене для електрощитової будинку АДРЕСА_1 .Приміщення цокольного поверху під цифрою 4 загальною площею 3,20 кв.м призначене для водяного лічильника і насоса підкачки води зазначеного будинку.Нежитлове приміщення цокольного поверху під цифрами 2 і 4 є допоміжним приміщенням цього будинку (т.1 а.с.223).

Крім того, відповідно до листа ТзОВ «Арніка» від 12.08.2019 року приміщення №6 та №8 в цокольному поверсі житлового будинку по АДРЕСА_3 ) згідно проекту спірні приміщення були передбачені під влаштування електрощитової та водомірного вузла. При будівництві та здачі до експлуатації змін в цій частині проекту не вносились (т.1 а.с.222).

При цьому, колегія суддів враховує, що чинним законом України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку правового режиму допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо) залишаються такими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Відтак цілком очевидно, що виходячи з зазначеної презумпції та з врахуванням принципу змагальності сторін, не лише позивач повинен доводити статус спірних приміщень як допоміжних, а навпаки, передусім відповідач ОСОБА_7 , яка є їх власником, має довести винятковий режим спірних приміщень як ізольованих приміщень в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду та є самостійним об`єктом нерухомого майна, оскільки зі стадії проектування, тобто з самого початку будувалися з іншим цільовим призначенням, що відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 у справі № 598/175/15-ц).

Разом з тим, як убачається з договору про пайову участь у будівництві, укладеного 20.04.2004 року між КБП «Карпатбуд» та ОСОБА_4 , згідно якого Товариство прийняло ОСОБА_4 пайовиком у будівництві цегляного будинку за адресою АДРЕСА_2 , та акту прийому-передачі нежитлового приміщення загальною площею 129,7 кв.м, підписаного зазначеними особами, у таких зазначено лише загальну площу спірного приміщення та не конкретизовано з яких саме приміщень та якої площі складається приміщення цокольного поверху будинку, переданого КБП «Карпатбуд» замовнику ОСОБА_4 .

Аналізуючи матеріали інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_2 та матеріали реєстраційної справи на спірне нежитлове приміщення, колегія суддів приходить до висновку, що приміщення електрощитової площею 3,2 кв.м, позначеної в технічному паспорті на нежитлове приміщення під номером «2», та вузла вводу площею 2,6 кв.м, позначеного в технічному паспорті на нежитлове приміщення під номером «4», які увійшли до складу нежитлового приміщення загальною площею 129,7 кв.м, на які за ОСОБА_7 зареєстровано право власності є допоміжними приміщеннями, призначеними для забезпечення експлуатації житлового будинку АДРЕСА_2 та становлять його невід`ємну частину.

За таких обставин, власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 , зокрема позивач, є співвласниками спірних допоміжних нежитлових приміщень.

Відтак, враховуючи, що позивач не має доступу до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, колегія суддів вважає доведеним, що права та інтереси позивача, як співвласника багатоквартирного будинку, є порушеними, що є підставою для захисту таких в судовому порядку.

З наведених мотивів, рішення суду слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати недійним Наказ Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №856-НЖ-Ф від 12.05.2008 року «Про оформлення права власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 » в частині включення до площі нежитлового приміщення допоміжних приміщень багатоповерхового будинку АДРЕСА_2 електрощитової, площею 3,2 кв.м, позначеної в технічному паспорті на нежитлове приміщення під номером «2», та вузла вводу, площею 2,6 кв.м, позначеного в технічному паспорті на нежитлове приміщення під номером «4».

Визнати недійсним свідоцтво про право власності від 14.02.2012 року на нежитлове приміщення, площею 129,7 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в частині включення до площі нежитлового приміщення допоміжних приміщень багатоповерхового будинку АДРЕСА_2 електрощитової, площею 3,2 кв.м, позначеної в технічному паспорті на нежитлове приміщення під номером «2», та вузла вводу, площею 2,6 кв.м, позначеного в технічному паспорті на нежитлове приміщення під номером «4», видане ОСОБА_3 .

Внести відповідні зміни в запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення, площею 129,7 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В решті позову слід відмовити.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено - 06 вересня 2024 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Франківського міського суду м. Львова від 27 грудня 2022 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати недійним Наказ Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №856-НЖ-Ф від 12.05.2008 року «Про оформлення права власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 » в частині включення до площі нежитлового приміщення допоміжних приміщень багатоповерхового будинку АДРЕСА_2 електрощитової, площею 3,2 кв.м, позначеної в технічному паспорті на нежитлове приміщення під номером «2», та вузла вводу, площею 2,6 кв.м, позначеного в технічному паспорті на нежитлове приміщення під номером «4».

Визнати недійсним свідоцтво про право власності від 14.02.2012 року на нежитлове приміщення, площею 129,7 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в частині включення до площі нежитлового приміщення допоміжних приміщень багатоповерхового будинку АДРЕСА_2 електрощитової, площею 3,2 кв.м, позначеної в технічному паспорті на нежитлове приміщення під номером «2», та вузла вводу, площею 2,6 кв.м, позначеного в технічному паспорті на нежитлове приміщення під номером «4», видане ОСОБА_3 .

Внести відповідні зміни в запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення, площею 129,7 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2024 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра