Справа № 180/1873/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 р. м. Марганець

Суддя Марганецького міського суду Дніпропетровської області Хомченко С.І. розглянувши заяву ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Бардадим Ольги Костянтинівни, заінтересовані особи ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

Представник заявника адвокат Бардадим О.К., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , в порядку окремого провадження звернулась до суду із заявою про встановлення факту що має юридичне значення самостійного виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , 2015 року народження ОСОБА_1 ..

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що встановлення вказаного факту необхідне для оформлення документів для отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним з батьків, а також для захисту прав та інтересів його малолітнього сина.

Зазначив, жодним нормативно-правовим актом не передбачено можливість видачі органом державної влади та/або місцевого самоврядування документів, які могли б підтвердити факт здійснення заявником самостійного виховання та утримання малолітнього сина, для можливості реалізації прав заявника як батька, що самостійно виховує та утримує малолітню дитину він вимушений встановити зазначений юридичний факт у судовому поряду.

Також зазначив, що син проживає із ним, самостійно без рідної матері утримує сина, займається розвитком та вихованням дитини, що підтверджується копіє рішення про розірвання шлюбу від 19.02.2020 року, Висновком та Актом оцінки потреб сім`ї від 08.07.2024 р. виданого на ім`я ОСОБА_4 , довідкою про доходи, рішенням виконавчого комітету Марганецької міської ради від 10.02.2021 р. про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2015 року народження, поясненнями сусідів та знайомих, характеристикою з місця навчання ОСОБА_3 , 2015 року народження, поясненнями сімейного лікаря.

Також зазначив у заяві, що наразі змінилися життєві обставини, він офіційно працює, отримує постійну заробітну плату, має належні умови для проживання та виховання дитини. Стан здоров`я задовільний, шкідливих звичок не має.

Мати в утриманні дитини участі не приймає, матеріальної допомоги не надає, у зв`язку із чим заявник піклується про дитину, самостійно забезпечує дитині належний рівень життя.

Дослідивши заяву і мету заявника із якою він звернувся для отримання необхідного йому рішення, суд дійшов висновку, що дана справа не підлягає розгляду у порядку окремого провадження, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19) зазначив, що суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Аналізуючи дані положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертається увага судів на наступне: в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.

Згідно ізст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Заявник вказує, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком необхідне для оформлення документів для отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним з батьків, а також для захисту прав та інтересів його малолітнього сина. Зазначив, жодним нормативно-правовим актом не передбачено можливість видачі органом державної влади та/або місцевого самоврядування документів, які могли б підтвердити факт здійснення заявником самостійного виховання та утримання малолітнього сина, для можливості реалізації прав заявника як батька, що самостійно виховує та утримує малолітню дитину він вимушений встановити зазначений юридичний факт у судовому поряду.

Однак суд зауважує, що для фіксації вказаних вище фактів державою передбачені інші шляхи та інструментарії для захисту, у першу чергу, прав самої дитини.

Заявник вказав, що юридична фіксація фактів самостійного виховання та утримання дитини необхідна у зв`язку із тим, що на цей час жодним нормативно-правовим актом не передбачено можливість видачі органом державної влади та/або місцевого самоврядування документів, які могли б підтвердити факт здійснення заявником самостійного виховання та утримання малолітнього сина, для можливості реалізації прав заявника як батька, що самостійно виховує та утримує малолітню дитину, має бути встановлено лише за рішенням суду, будь-які інші документи не є підтвердженням зазначених фактів.

Однак, суд вважає, що таке обґрунтування є абстрактним і без посилання на конкретні вимоги.

Пунктом 4 частини 1 стаття 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено підстави відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, за наявності рішення суду особою, яка самостійно виховує та утримує дитину.

Однак, заявник не наводив серед обґрунтувань встановлення факту самостійного виховання дитини саме з метою отримання відстрочки від призову на військову службу.

У частині підтвердження факту виховання та утримання сина, то підтвердження цього факту судом суперечитиме самому духу сімейних цінностей, гарантованих державою та покладених на батьків обов`язків, визначених ст. 150 Сімейного кодексу.

Зокрема, ст. 150 Сімейного кодексу України передбачено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повноїзагальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя тощо.

Тобто сам по собі факт самостійного виховання та утримання дитини батьком, навіть за відсутності матеріальної підтримки матері, не є тим фактом у розумінні ст. 315 ЦПК України, який потрібно підтверджувати судом, адже це обов`язки батька по утриманню і вихованню дитини.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з тим, що один із батьків не приймає участі у вихованні дитини, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановленні цим розділом.

Таким чином, вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст.293,315 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Оскільки з обставин, які заявник вказує в заяві, вбачається спір про право, суддя дійшов висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження.

Керуючись ст.ст.19,260,293,294,315,353,354 ЦПК України,суд -

УХВАЛИЛА:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Бардадим Ольги Костянтинівни, заінтересовані особи ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Роз`яснити позивачу, що він має право подати позов на загальних підставах у порядку позовного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в Дніпровський апеляційний суд через Марганецький міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: С. І. Хомченко