КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року місто Київ

Справа № 753/1718/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12013/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О.В. (суддя-головуючий), Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року (ухвалене у складі судді Колесника О. М, інформація про дату складання повного рішення відсутня)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ

У січні 2024 року ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» звернулось до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому просило стягнути (солідарно) з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 45 889 грн 40 к., інфляційну складову боргу у розмірі 7 416 грн 77 к. та 3% річних у розмірі 2 214 грн 81 к., судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 3 028 грн 00 к.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачами послуг, які надає позивач. Відповідачі отримують послуги з централізованого опалення, при цьому не в повному обсязі виконують зобов`язання по їх оплаті, в зв`язку з чим за ними утворилась заборгованість, яку позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів з урахуванням нарахованих штрафних санкцій.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Стягнутосолідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ«ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 55 520,98 грн, яка складається з заборгованості за послуги з централізованого опалення у розмірі 45 889,40 грн, 3% річних у розмірі 2 214,81 грн та 7 416,77 грн - інфляційної складової боргу.

Стягнутоз ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028 грн в рівних частках з кожного.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 10 травня 2024 року направили засобами поштового зв`язку на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Вказують, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності. Карантин в Україні було введено з 12 березня 2020 року, а Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 р. № 540-1X, яким запроваджено продовження позовної давності на строк дії карантину, набрав чинності з 02 квітня 2020 року. В контексті п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України можна стверджувати про наявність правових підстав застосування позовної давності лише до вимог, за якими сплив позовної давності мав місце до 02.04.2020 р. Строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за листопад 2017 року сплив у листопаді 2020 року.

Зазначають, що позивачем не зазначено поважних причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, враховуючи що позивач активно користувався своїм правом на звернення до суду протягом 2020 року та 2021 року.

Вказують, що відповідачі не проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Відповідачі не є ані власникам, ані споживачами послуг. Вважають, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є неналежними відповідачами в даній справі. Крім того у квартирі зареєстровано більше осіб, однак позивачем чомусь зазначено лише ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в якості відповідачів.

Зазначають, що суд безпідставно послався на Правила надання послуг № 630, як довід того, що відповідач повинна була повідомити про те, що вона не проживає за адресою, оскільки вказані правила втратили чинність 02.02.2022.

Посилаються на те, що судом не взято до уваги доводи відповідачів щодо незаконного стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу. Вказує, що до правовідносин, визначених ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов?язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Позивачем невірно розраховано загальну суму заборгованості за ст. 625 ЦК України, а тому розрахунок можливої заборгованості повинен здійснюватись із застосуванням наслідків пропуску позивачем трьохрічного строку позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 червняя 2024 року відкрито провадження у даній справі за та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

19 червня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_4 в інтересах ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ»надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, висновки суду відповідають вимогам закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Посилається на те, що проживання відповідачів в іншому місці не звільняє їх від обов`язку сплати отриманих комунальних послуг. Матеріалами справи підтверджено реєстрацію відповідачів у квартирі, що свідчить про те, що вони є користувачами послуг.

Вказує, що відповідно до ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Отже, звернення ТОВ «Євро-Реконструкція» з вимогами про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги не до усіх боржників, а лише до частини із них, є необмежуваним правом Товариства, як кредитора та позивача, а також дотриманням засади (принципу) диспозитивності.

Зазначає, що відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Законодавцем чітко визначено, що строк позовної давності продовжується автоматично на строк дії карантину, без будь-яких вказівок та посилань на те, що цей строк може бути продовжено лише за клопотанням чи заявою позивача та за наявності відповідних обставин, які будуть визначені судом поважними.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд враховує, що було прийнято Закон України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах», згідно з яким статтю 369 ЦПК України було викладено в новій редакції.

Відповідно до Прикінцевих положень вказаного вище закону, передбачено, що цей Закон набирав чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи вищевикладене, а також факт того, що апеляційну скаргу подано до набрання чинності вказаним вище законом, а також оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

До апеляційної скарги ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 долучено клопотання про приєднання нових доказів до матеріалів справи, а саме копії договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а також копії претензії № 20.3/144 від 16.01.2023.

Як на поважність причин неподання вказаних доказів до суду першої інстанції вказує, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , з яким ОСОБА_2 не підтримувала зв`язок. Лише після ухвалення судом оскаржуваного рішення донька повідомила ОСОБА_5 про покладений на відповідачів обов`язок по сплаті заборгованості. У відзиві до позовної заяви, ОСОБА_2 вказувала на те, що вона не є власником житла, та на неї не оформлено особового рахунку. Отримання доказів на підтвердження вказаних фактів можливості не мала, та розуміючи, що вказані обставини мають підтверджуватися Позивачем, у якості заперечень та наданні доказів, фізично не могла мати документів, які б підтверджували дані обставини. Тому, лише після прийнятого рішення, за обставин визначених вище, ОСОБА_2 отримала документи, які підтверджують її твердження. Тому вважає, що саме з поважних причин ОСОБА_2 не знала та не могла знати про існування даних доказів і з об?єктивних причин не могла подати їх до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував щодо задоволення клопотання відповідачів про долучення нових доказів до матеріалів справи.

Вказує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі не зазначали, що ОСОБА_5 є власником квартири, доказів на підтвердження вказаного не долучали, про неможливість подання доказів не повідомили.

Вирішуючи питання про прийняття нових доказів долучених до апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені в клопотанні причини неподання доказів до суду першої інстанції, не можуть бути визнані апеляційним судом такими, що об`єктивно не залежали від ОСОБА_2 .

Не підтримання стосунків не є тією об`єктивною обставиною, що дійсно перешкоджала та унеможливлювала відповідачці отримати долучені до апеляційної скарги документи під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Посилання на те, що відповідач фізично не могла мати відповідні документи, також не приймається судом до уваги, оскільки відповідач не була позбавлена можливості отримати документи під час розгляду справи в суді першої інстанції, враховуючи що фізично такі документи вже існували.

Крім того, кожна сторона самостійно формує свою позицію під час розгляду справи в суді, а також самостійно має доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Відповідач була обізнана про розгляд справи в суді першої інстанції, подавала відзив на позовну заяву, однак у ньому не зазначила ні про власника квартири, ні про неможливість подати суду докази, ні про необхідність витребувати докази, які відповідач самостійно не може надати.

За приписами статей 12, 81 ЦПК України основою цивільного процесу є принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом.

Доказів на підтвердження того, що відповідач дійсно була позбавлена можливості подати відповідні докази до суду першої інстанції, апеляційному суду не надано.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про долучення нових доказів до матеріалів справи та не приймає їх до уваги.

Також до відзиву на апеляційну скаргу позивачем долучено нові докази, а саме акт постановки на облік загально будинкового засобу обліку гарячої води, акт про готовність комерційного обліку до роботи в опалювальний період, показники загально будинкового засобу обліку теплової енергії за період з листопада 2017 року по листопад 2023 року.

Від відповідачів заперечень щодо долучення нових доказів не надходило.

Вирішуючи питання про прийняття нових доказів долучених до відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Позивачем не зазначено причин, що перешкоджали подати нові докази під час розгляду справи в суді першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не приймає долучені до відзиву на апеляційну скаргу докази, а саме: акт постановки на облік загально будинкового засобу обліку гарячої води, акт про готовність комерційного обліку до роботи в опалювальний період, показники загально будинкового засобу обліку теплової енергії за період з листопада 2017 року по листопад 2023 року.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з Територіальної громади м. Києва від 30 січня 2024 року, будь якого правовстановлюючого документу про право власності на дану квартиру учасники справи не надали.

Як вбачається з матеріалів справи, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку АДРЕСА_2 здійснюється ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ».

23.07.2014 року в газеті «Хрещатик» № 103(4503) позивачем розміщено повідомлення із пропозицією укладення договору про надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення до відповідних житлово-експлуатаційних організацій або до ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ».

З матеріалів справи вбачається, що проект договору про надання ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» послуг централізованого опалення та постачання гарячої води опубліковано в офіційному віснику Київської міської ради - газеті «Хрещатик» від 06.08.2014 року № 111(4511).

Відповідачі не відмовлялися від надання позивачем житлово-комунальних послуг та отримували їх, разом з тим своєчасно не вносили плату за користування, у зв`яку з чим за ними утворилась заборгованість станом на 01 грудня 2023 року у розмірі 45 889,40 грн., яка складається з заборгованості за послуги з централізованого опалення починаючи з листопада 2017 року, що підтверджується копіями наявних рахунків в матеріалах справи.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виснував, що відповідачі є користувачами наданих позивачем послуг, учасниками процесу не надано доказів про належність спірної квартири на праві власності особі (особам),тому суд поклав витрати за користування послугами з централізованого опалення, та водопостачання гарячої води в солідарному порядку на відповідачів, які зареєстровані в квартирі послуги, щодо опалення якої надавались. Суд також вважав, що з відповідачів підлягає до стягнення сума штрафних санкцій на підставі ст. 625 ЦК України, що складається з 2 214,81 грн. - 3% річних та 7 416,77 грн. - інфляційної складової боргу.

Суд не вбачав підстав для застосування строків позовної давності, з огляду на п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі висновки відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону, а також є законними та обґрунтованими.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до комунальних послуг належать послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами;

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про теплопостачання» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановленосудом, відповідачі з листопада 2017 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення. Розмір заборгованості станом на 01 грудня 2023року з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційної складової,становить 55 520грн 98 к. Відповідачі не надали доказів на спростування наявності у них заборгованості та наданих позивачем розрахунків. А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ТОВ «Євро-реконструкція» про стягнення з відповідачів заборгованості.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є неналежними відповідачами у справі, з огляду на те, що вони не проживають уквартирі АДРЕСА_1 , не користуються наданими послугами, крім того особового рахунку за відповідачами не закріплено, колегія суддів відхиляє як безпідставні.

Як вже встановлено судом ТОВ «Євро-Реконструкція» здійснює постачання теплової енергії до вказаного багатоквартирного житлового будинку, що підтверджується актами включення/відключення централізованого опалення у будинку. Дані акти підтверджують початок та кінець опалювальних сезонів за період.

Як правильно зазначено судом першої інстанції акт про не проживання ОСОБА_1 у квартирі, не є підставою для звільнення її від оплати за житлово-комунальні послуги у спірний період, оскільки такі документи вона зобов`язана була надати до надавача послуг. Однак відповідачі із заявою про те, що вони не проживають за вказаною адресою до ТОВ «Євро-Реконструкція» не звертались.

При цьому, навіть проживання в іншому місці не звільняє відповідачіввід обов`язку оплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено їх реєстрацію у зазначеній вище квартирі, а отже вониє користувачем наданих послуг.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2019 року у справі № 335/479/17, провадження № 61-22435св18.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що Постанова Кабінету Міністрів від 21 липня 2005 р. № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» втратила свою чинність, так як на момент виникнення спірних правовідносин дана Постанова була чинна, а тому суд обґрунтовано мотивував оскаржуване рішення з посиланням на її положення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач був обізнаний, що власником квартири є інша особа, а не відповідачі, колегія суддів відхиляє. Також колегія судді відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у квартирі окрім відповідачів зареєстровані й інші особи, однак позивачем не пред`явлено до них вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).

Згідно частини 4 вищевказаної статті, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями ст. 544 ЦК України.

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі власника, адже така особа на рівні з власником користується усіма житлово-комунальними послугами.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожен мас право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень i протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги до двох осіб, зареєстрованих в квартирі.

Щодо застосування строків позовної давності, то апеляційний суд не вбачає підстав для їх застосування.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування строків позовної давності лише з огляду на п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України є не повним.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальними послугами і відсотків) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався.

З урахуванням п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з 12 березня 2017 року.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 212/10834/21.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року відмінено з 24 год 00 хв 30 червня 2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

При цьому, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції чинній на день звернення з позовом), у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, яким доповнено ЦК України в березні 2022 року.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти УкраїниУказом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану у подальшому неодноразово продовжувався і діяв на момент звернення до суду із даним позовом.

Апеляційний суд враховуючи факт продовження загального строку позовної давності визначеного статтею 257, внаслідок введення карантину (п.12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п.19 Перехідних положень ЦК України), вважає, що загальний строк позовної давності в три роки продовжено та позивачем не пропущено,так як позивачем заявлено позовні вимоги у січня 2024 року про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з постачання централізованого опалення з листопада 2017 року.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки позивачем заявлено період, що підпадає під дію п.12, п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Щодо доводів про те, що позивачем не заявлялось клопотання напоновлення строку позовної давності, то апеляційний суд звертає увагу, що строки позовної давності продовжувались на час діїкарантину та дії воєнного стану згідно із законом, а тому позивач не зобов'язаний подавати клопотання на поновлення строку, дію якого продовжено.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 640/11650/21 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновки висловлені у вказаній справі є не релевантними до даної справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційним судом не встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

З огляду на це, рішення районного суду залишається без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстави для перерозподілу судових витрат у вигляді сплати відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги в порядку статей 141, 382 ЦПК України відсутні.

Відповідно до положеньп. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України дана справа є малозначною і в силу вимог п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 141, 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідачО.В. Желепа
Судді:О. Ф. Мазурик
О. В. Немировська