Справа № 510/883/24
Провадження № 2/510/1065/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.07.2024 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: головуючого судді Бошков І.Д.,

за участю секретаря Березенко С.П.

розглядаючи у підготовчому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 у підготовче судове засідання не явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_3 визнав, щодо їх задоволення не заперечував, відмовився від своїх позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , в іншій частині позовні вимоги підтримав, просив також розглянути справу у його відсутності та у відсутності позивача.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовче судове засідання не явилась, надала суду заяву, в якій просив розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , щодо їх задоволення не заперечувала.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 у підготовче судове засідання не явилась, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, на задоволенні позову наполягала.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Ухвалою від 16.05.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 11.06.2024 року о 09:15 годині, про що було повідомлено сторін у справі.

Ухвалою суду від 24.06.2024р. прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності у цивільну справу № 510/883/24.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок із надвірним спорудами АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_1 , про що свідчать витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

23.03.2024 року відповідач ОСОБА_2 передала позивачу ОСОБА_1 у дар вищезазначене нерухоме майно, шляхом фактичного передання нерухомого майна та правовстановлюючих документів на це майно. В той же день сторони уклали письмовий договір дарування та домовились, що після підписання договору посвідчать укладений договір дарування в нотаріальному порядку. Відповідач передала позивачу у власність обумовлене ними нерухоме майно, а позивач прийняв його в дар, тобто, позивач фактично вступив у володіння та користування цим майном. Через деякий час позивач звернувся до відповідача із вимогою про посвідчення договору у нотаріальному порядку, але відповідач відмовилась від зустрічі, мотивуючи тим, що немає можливості та часу. Позивач, вважає, що вона ухиляється від нотаріального посвідчення договору та звернувся до суду із відповідним позовом для захисту своїх прав.

Так, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 зазначила, що 14.12.2023р. вона та відповідач ОСОБА_2 домовилась про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 . У той же день сторони уклали між собою відповідний письмовий договір, ОСОБА_3 передала А ОСОБА_5 обумовлену суму, а вона передала нерухомість в натурі та ключі. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, ОСОБА_3 запропонувала відповідачу привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. Однак, з`ясувалось, вже після укладання договору та передання нерухомості, ОСОБА_2 не зареєструвала своє право. Про ці обставини позивачу не було відомо до укладання договору. Особисто ОСОБА_2 запевнила, що усі питання вирішить та оформлять правочин. Таким чином, на момент оформлення сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна відповідач (продавець) не мала на це право. Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_3 була вимушена звернутися із позовом до суду.

В ході судового розгляду справи представник ОСОБА_6 ОСОБА_4 надав суду заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_3 визнав, щодо їх задоволення не заперечував, відмовився від своїх позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , в іншій частині позовні вимоги підтримав, просив також розглянути справу у його відсутності та у відсутності позивача. Відповідач ОСОБА_2 визнала позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги третьої особи та позивача ОСОБА_1 обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.

Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу квартири була досягнута угода по всіх істотних умовах: ОСОБА_2 передані гроші, а ОСОБА_3 об`єкти нерухомості. Відповідач ОСОБА_2 жодного разу не висунула вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, не заперечувала проти визнання права власності за ОСОБА_3 .

Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Так, ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши об`єкт нерухомості у відповідача ОСОБА_2 , який вона фактично не мала права відчужувати.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 4 ст. 722 ЦК України, прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Згідно норм ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно матеріалів справи, сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при укладанні договору дарування була досягнута угода по всіх істотних умовах, крім того відбулось повне виконання договору, а саме відповідач передала позивачу нерухоме майно у вигляді житлового будинку та документи на нього, а позивач прийняв майно, фактично вступив у володіння цим майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підстав, які не дозволяють визнання права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за третьою особо Фомічовою як за добросовісним набувачем, право власності на квартиру, а за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 330, 328, 388, ЦК України (2003 р.), суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок із надвірними спорудами АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Д. Бошков