ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2199/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2024 року Дарницький районний суд міста Києва у складі судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Боклач А.Є., представника позивача - адвоката Числовської І.В., представника відповідача - адвоката Бірюкової О.М., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Печерський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання особи такою, що не має права на спадкування та виключення відомостей про батька з актового запису про народження,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить:

- визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що не має права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- виключити відомості про ОСОБА_3 , як батька ОСОБА_2 , з актового запису № 16 від 23 вересня 1997 року про народження ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина та позивач як спадкоємець першої черги звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 595/2021. Однак, як стало відомо позивачу, 20 жовтня 2021 року до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини також звернувся ОСОБА_2 , який, посилаючись на одержане ним свідоцтво про народження, вважає себе сином померлого, а отже, і спадкоємцем ОСОБА_3 . Позивач стверджує, що ОСОБА_3 ніколи не був та не є батьком ОСОБА_2 , його не всиновлював та жодних родинних зв`язків з ним не мав.

У підтвердження своєї позиції позивач вказує, що ОСОБА_3 у 1990 році перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , однак 13 листопада 1990 року з нею розлучився, про що 13 листопада 1990 року відділом РАЦС Харківського РШК у м. Києві було внесено актовий запис №591. Дітей у вказаному шлюбі померлого ОСОБА_5 з ОСОБА_4 , яка на цей час також померла, не було.

Як зазначає позивач, після смерті ОСОБА_5 вона знайшла інформацію, що колишня дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у 1997 році, не перебуваючи у шлюбі, звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про усиновлення, в якій зазначала, що проживає сама, має своє житло, працює, не хворіє і має бажання усиновити з Боярського будинку дитини хлопчика ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_6 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 за заявою ОСОБА_4 про усиновлення, треті особи - Орган опіки і піклування, Будинок дитини, дозволено ОСОБА_4 усиновити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з Київського обласного будинку дитини та внесені слідуючі зміни в актовий запис про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 №203: прізвище, ім`я та по батькові вирішено записати: ОСОБА_2 , Батько: ОСОБА_3 , Мати: ОСОБА_4 .

Позивач наголошує, що із заявою до суду про усиновлення зверталася ОСОБА_4 , рішення суду про надання дозволу на усиновлення стосується лише ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у вказаному рішенні суду не фігурує ні як заявник, ні як усиновлювач, у судовому розгляді участі не брав, а єдиною підставою для внесення відомостей про батька ОСОБА_6 (після усиновлення - ОСОБА_2 ) до акту цивільного стану стала інформація, викладена судом у резолютивній частині, яка була визначена у такій формі за клопотанням усиновлювачки - ОСОБА_4 . При цьому чинними на той час положеннями сімейного законодавства жодним чином не обмежувалося право осіб, що не перебувають у шлюбі, самостійно усиновити дитину, чим, вочевидь, і скористалася ОСОБА_4 при зверненні до суду із заявою проусиновлення, яка була подана нею одноособово.

З огляду на викладене позивач вважає, що відповідач не був усиновленим ОСОБА_7 , а отже відомості про ОСОБА_3 підлягають виключенню з актового запису про народження ОСОБА_2 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 9 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/21979/21 за правилами загального провадження, призначено справу до розгляду на 18 січня 2022 року.

09 грудня 2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову.

Заперечення проти позову відповідач мотивував тим, що ОСОБА_2 вважає себе спадкоємцем першої черги, а тому 20 жовтня 2021 року подав заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори.

Як стверджує відповідач, розлучення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 довгий час було формальним і вони вдалися до таких дій з метою збереження житла та отримання нового житла. З цією метою 13 лютого 1990 року ОСОБА_4 дійсно подала у відділ ЗАГС заяву про розлучення і шлюб був офіційно розірваний 13 листопада 1990 року, проте ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продовжували проживати разом.

Рішенням суду від 05 лютого 1992 року ОСОБА_4 надано дозвіл на використання однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , при цьому встановлено, що ОСОБА_3 також не втратив право на використання цієї квартири.

Таким чином, відповідач стверджує, що розірвання шлюбу 13 листопада 1990 року було формальним, батьки спільно проживали, разом у 1996-1997 роках приходили до дитячого будинку, де довгий час спілкувалися з відповідачем.

Відповідач звертає увагу, що рішення суду про усиновлення не оприлюднено на сайті судової влади в Єдиному державному реєстрі судових рішень, це рішення є у дружини ОСОБА_3 , який вочевидь його зберігав та знав про його зміст і за життя ОСОБА_3 не висловлював своєї незгоди з текстом рішення та не оспорював його.

Новий шлюб був укладений з ОСОБА_1 лише 24 вересня 2010 року, вже після того як ОСОБА_3 , з його згоди, був включений до актового запису про народження усиновленого ОСОБА_2 . Тобто, рішення про включення його як батька дитини він приймав самостійно та одноособово. ОСОБА_3 ніколи не заперечував щодо визначення його як батька дитини та навпаки вчиняв юридично значимі дії які підтверджують його обізнаність та відповідальність, як батька ОСОБА_2 .

Так, відповідач вказує, що 12 червня 1998 року ОСОБА_3 як батько ОСОБА_2 у державного нотаріуса Берегівської державної нотаріальної контори Кун І.П. надав нотаріально посвідчену згоду на вклеювання фотокарточки сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у проїзний документ його бабусі - ОСОБА_8 . Одночасно ОСОБА_3 і ОСОБА_4 надавали згоду на поїздку сина - ОСОБА_2 за кордон разом з бабусею - ОСОБА_8 . Надаючи таку згоду ОСОБА_3 діяв добровільно, при вільному волевиявленні, розуміючи значення своїх дій.

Жодного разу, починаючи з 1997 року, ОСОБА_3 не заявляв свою незгоду про визначення його як батька у свідоцтві про народження ОСОБА_2 , хоча знав про це, що підтверджується наведеним письмовим доказом.

Отже, відповідач вважає, що жодної з підстав передбачених законодавством для усунення ОСОБА_2 від спадкування після смерті ОСОБА_3 немає і в позові не зазначено.

Щодо виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини, відповідач зазначає, що ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що він записаний батьком ОСОБА_2 , не звертався при житті до суду з заявою про виключення свого імені як батька з актового запису, натомість він виконував свої обов`язки як батько дитини, надаючи кожного разу свою письмову, нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон, а отже достовірно знав, що він записаний батьком дитини, та жодного разу при житті не оспорював цей факт.

20 грудня 2021 року позивач подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що за змістом ч. 1 ст. 1260 ЦК України можливість спадкування пов`язується з фактом усиновлення особи, натомість, ОСОБА_9 відповідача не всиновлював та участі у його усиновленні не брав.

У рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 ОСОБА_3 не фігурує ні як заявник, ні як усиновлювач, у судовому розгляді участі не брав, про що безпосередньо свідчить резолютивна частина зазначеного судового рішення.

Також відсутні будь-які докази, які підтверджують посилання відповідача, що ОСОБА_3 з його згоди був включений до актового запису про народження ОСОБА_2 .

Позивач також заперечує, що після розлучення 13 листопада 1990 року ОСОБА_3 продовжував проживати з ОСОБА_4 однією сім`єю, в тому числі і у 1997 році під час усиновлення Відповідача.

Відповідні доводи відповідача позивач спростовує тим, що (1) у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 вказано, що заявниця проживає сама, матеріально забезпечена, має своє житло, працює, не хворіє, негативних захворювань не має і бажає всиновити дитину, яка знаходиться у Боярському будинку дитини, а батьки її позбавлені батьківських прав; (2) з рішення Київського міського суду від 05 лютого 1992 року у справі за позовом Київського заводу «Буревісник» за позовом до ОСОБА_4 про виселення з квартири АДРЕСА_1 вбачається, що з квартири по АДРЕСА_2 виписався тільки ОСОБА_3 , який отримав квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_4 відмовилася звільняти спірну квартиру, у рішенні зазначено, що ОСОБА_4 проживати разом з ОСОБА_7 не бажає та вона одна залишилася проживати у спірній квартирі по АДРЕСА_2 останній переселився сам і зареєстрований там один; (3) копією паспорту ОСОБА_3 , з якої слідує, що 02 листопада 1990 року ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , натомість ОСОБА_10 продовжувала проживати за адресою: АДРЕСА_4 .

Щодо заяви від 12 червня 1998 року зі згодою на виїзд ОСОБА_2 позивач вказує, що ОСОБА_3 ніколи не був у місті Берегово Закарпатської області, ОСОБА_3 ніколи не проживав адресою, вказаною у заяві, по АДРЕСА_5 , і очевидним є те, що підпис, виконаний на долученій відповідачем копії заяви, не належить ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 18 січня 2022 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача Печерський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); витребувано у Києво-Святошинського районного суду Київської області матеріали справи № 2-1093/97 за позовом ОСОБА_4 про усиновлення для огляду у судовому засіданні або належним чином засвідчені копії матеріали справи № 2-1093/97 для їх долучення; витребувано у Печерського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ):

- відомості про підстави внесення змін до актового запису № 16 від 23 вересня 1997 року про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- належим чином засвідчені копії документів, на підставі яких внесено зміни до актового запису № 16 від 23 вересня 1997 року про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема копію заяви про поновлення актового запису;

- належим чином засвідчені копії документів, на підставі яких поновлено актовий запис про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- відомості про те, чи звертався до Печерського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із заявою щодо визнання його батьківства щодо ОСОБА_2 , чи ухвалювалося органами державної реєстрації актів цивільного стану рішення про анулювання свідоцтва про народження ОСОБА_2 та підстави такого анулювання.

03 травня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області на виконання ухвали суду надіслав копію матеріалів справи № 2-1093/97 за позовом ОСОБА_4 про усиновлення.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року призначено у цивільній справі № 753/21979/21 посмертну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6). Провадження у справі № 753/21979/21 зупинено на час проведення судової експертизи.

14 листопада 2023 року до суду надійшли матеріали справи разом з висновком експерта.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2023 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання на 23 січня 2024 року.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року підготовче провадження у справі № 753/21979/21 закрито, призначено справу до судового розгляду по суті та визначено дати судових засідань з розгляду справи, викликано як свідка у судове засідання з розгляду справи № 753/21979/21 ОСОБА_11 .

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, дійшов таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 зазначено, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що 24 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 526, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, про що 02 травня 2021 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина та Другою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №595/2021.

06 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

20 жовтня 2021 року до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини як син померлого ОСОБА_3 також звернувся ОСОБА_2 , надавши на підтвердження родинного зв`язку з померлим свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .

Частинами першою, другою статті 1220 ЦК України визначено, шо спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як передбачено статтею 1260 ЦК України, у разі спадкування за законом усиновлений та його нащадки, з одного боку, та усиновлювач і його родичі - з другого, прирівнюються до родичів за походженням.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 69-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14- 90цс19) зробила висновок, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України), а цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Оскільки відповідач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини як усиновлений син померлого і є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 , що оспорюється позивачем, яка також є спадкоємцем першої черги, і обидва звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, отримання відповідачем спадщини на частину майна померлого, порушує інтереси позивача та обмежує її у набутті права власності на спадкове майно її померлого чоловіка.

Статтею 101 Кодексу про шлюб та сім`ю України було визначено, що усиновлення (удочеріння) є оформлене спеціальним юридичним актом прийняття в сім`ю неповнолітньої дитини на правах сина чи дочки.

Згідно із статтею 207 Сімейного кодексу України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу.

За своєю правовою природою усиновлення як юридичний акт включає до свого змісту (1) волевиявлення осіб, які висловили бажання усиновити дитину, (2) батьків, які дали згоду на усиновлення дитини, або інших осіб, установлених законом, (3) самої дитини, (4) волевиявлення держави, виражене у відповідному судовому рішенні, без якого правовідносини усиновлення виникнути не можуть. Таке рішення суду входить до змісту акта усиновлення як невід`ємна його частина.

Нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на дату ухвалення рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 за позовом ОСОБА_4 про усиновлення, було передбачено, що усиновлення дітей провадиться за заявою особи, яка бажає усиновити дитину, у судовому порядку. Присутність усиновителів при прийнятті рішення про усиновлення є обов`язковою (стаття 102 КпШС України).

Статтями 114, 115 КпШС України визначалося, що на прохання усиновителя в рішенні про усиновлення повинно бути зазначено, що усиновлюваному присвоюється прізвище усиновителя і по батькові за його іменем. При усиновленні жінкою по батькові присвоюється за її вказівкою. На бажання усиновителя може бути також змінено й ім`я усиновлюваної дитини.

На прохання усиновителів вони можуть бути записані в книгах записів народжень як батьки усиновленого. Такий запис робиться відділом запису актів громадянського стану на підставі рішення про усиновлення. У разі присвоєння усиновленому прізвища усиновителя, імені і по батькові за іменем усиновителя або ж запису усиновителя як батька усиновленого відділ запису актів громадянського стану вносить до актового запису про народження усиновленого відповідні зміни і видає нове свідоцтво про народження з урахуванням зроблених змін. Раніше видане свідоцтво про народження анулюється.

Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_3 перебував з ОСОБА_4 у шлюбі, який був розірваний 13 листопада 1990 року, про що відділом РАЦС Харківського РШК у м. Києві було внесено актовий запис №591

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 1997 року у справі №2-1093/97 за позовом ОСОБА_4 , за участю третіх осіб Орган опіки і піклування, Будинок дитини, про усиновлення, дозволено ОСОБА_4 усиновити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з Київського обласного будинку дитини. Цим рішенням також внесено слідуючі зміни в актовий запис про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 №203, зроблений 12.05.1995 в ЗАГС Фастівського міськвиконкому: прізвище, ім`я та по батькові записати: ОСОБА_2 , місце народження: м. Київ, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 ; Батько - ОСОБА_3 , українець; Мати: ОСОБА_4 , росіянка. Національність - українець.

Зі змісту вказаного рішення суду слідує, що

- із заявою про усиновлення до суду зверталася ОСОБА_4 , яка виявила намір усиновити дитину;

- судом було встановлено, що заявниця проживає сама, працює, забезпечена житлом та матеріально, не хворіє негативними захворюваннями;

- ОСОБА_3 не брав у розгляді справи у будь-якому статусі;

- суд дійшов висновку, що згідно із ст. 101-1 КЗпШС України заявниця може бути усиновителькою, про що зазначено у мотивувальній частині рішення;

- рішенням суду надано дозвіл на усиновлення лише ОСОБА_4 ;

Крім цього, у матеріалах цивільної справи №2-1093/97 наявне рішення Ради опіки і піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 70 від 27 червня 1997 року, яким надано згоду ОСОБА_4 на усиновлення ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформивши усиновлення, як усиновлення дитини матір`ю-одиначкою.

З змістом статті 113 КпШС України усиновлення настає з часу набрання чинності рішенням суду про усиновлення.

За вказаних вище обставини і правового регулювання процедури усиновлення на час її здійснення, померлий ОСОБА_3 не був усиновлювачем ОСОБА_2 , оскільки у встановленому КпШС України порядку не здійснив волевиявлення щодо усиновлення, участі у розгляді цього питання не брав, відповідне судове рішення щодо усиновлення ним відповідача не ухвалювалося. Відповідно ОСОБА_2 не є усиновленим сином померлого ОСОБА_3 .

З огляду на вказані обставини вказівка у актовому записі про народження ОСОБА_2 про те, що його батьком є ОСОБА_3 , само по собі не спростовує цього висновку.

Як передбачено статтею 1260 ЦК України у разі спадкування за законом усиновлений та його нащадки, з одного боку, та усиновлювач і його родичі - з другого, прирівнюються до родичів за походженням.

Таким чином, оскільки відповідач не є усиновленим сином померлого, він не має права на спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Суд при цьому відхиляє доводи відповідача та подані на їх підтвердження докази, в тому числі і показання свідка ОСОБА_11 , суть яких зводяться до того, що ОСОБА_3 ніколи не заперечував щодо визначення його як батька дитини та вчиняв фактичні і юридично значимі дії, які підтверджують його обізнаність та відповідальність, як батька ОСОБА_2 , оскільки правове значення для набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_2 правового статусу усиновлювача та усиновленого є визначення їх такими відповідним судовим рішення. У цій справі таке рішення відсутнє.

Щодо посилання відповідача про включення ОСОБА_3 до актового запису про народження усиновленого ОСОБА_2 за його згоди і прийняття такого рішення ним самостійно та одноособово, суд зауважує, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували волевиявлення ОСОБА_3 , реалізоване у визначеному законом порядку та в межах передбаченої законом правової процедури, бути записаним батьком ОСОБА_2 .

Посилання відповідача, що 12 червня 1998 року ОСОБА_3 як батько ОСОБА_2 у державного нотаріуса Берегівської державної нотаріальної контори Кун І.П. надав нотаріально посвідчену згоду на вклеювання фотокарточки сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у проїзний документ його бабусі - ОСОБА_8 , та згоду на поїздку за кордон разом з бабусею, суд відхиляє, оскільки згідно з висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 23 жовтня 2023 року № 23797/23-32 підпис від імені ОСОБА_3 , що міститься графі «ПІДПИСИ» в заяві від 12.06.1998, засвідченій державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори КУН І.П. та зареєстрованій в реєстрі за № 1-2147, виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою.

У контексті заперечень відповідача проти позову суд також зауважує, що права та обов`язки матері, батька і дитини за загальним правилом ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану (стаття 121 СК України). Такі ж за змістом взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки і у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини, виникають з моменту усиновлення (частини четверта та п`ята статті 232 СК України). Водночас ці інститути сімейного права мають різне правове регулювання, а тому суд вважає помилковими посилання відповідача на норми, що регулюють встановлення та оспорювання батьківства, в тому числі і після смерті особи, записаної батьком дитини (і як наслідок виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини), оскільки таке правове регулювання застосовується щодо особи, яка є біологічним батьком дитини та не є застосовними у правовідносинах усиновлення.

Щодо вимог про виключення відомостей про ОСОБА_3 , як батька ОСОБА_2 , з актового запису № 16 від 23 вересня 1997 року про народження ОСОБА_2 суд зауважує таке.

Згідно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження щодо ОСОБА_2 , його батьками вказані: батько - ОСОБА_3 , дата народження «-», громадянство - громадянин України, національність - росіянин; мати - ОСОБА_4 , дата народження «-», громадянство - громадянин України, національність - росіянка.

Вказаний витяг містить застереження, що державна реєстрація народження проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері); первинний запис про народження № 203 від 12 травня 1995 року складений Фастівським відділом РАГС Київської області. Підстави відновлення запису: Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області про усиновлення від 26 серпня 1997 року.

Так, вказаним рішенням суду внесені зміни в актовий запис про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 №203, зроблений 12.05.1995 в ЗАГС Фастівського міськвиконкому: прізвище, ім`я та по батькові записати: ОСОБА_2 , місце народження: м. Київ, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 ; Батько - ОСОБА_3 , українець; Мати: ОСОБА_4 , росіянка. Національність - українець.

При цьому згідно із свідоцтвом про народження ОСОБА_12 НОМЕР_4 його батьками було вказано: батько - ОСОБА_13 , мати - ОСОБА_14 .

Статтею 114 КпШС України визначено, що на прохання усиновителя в рішенні про усиновлення повинно бути зазначено, що усиновлюваному присвоюється прізвище усиновителя і по батькові за його іменем. При усиновленні жінкою по батькові присвоюється за її вказівкою. На бажання усиновителя може бути також змінено й ім`я усиновлюваної дитини.

За змістом статті 136 СК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126і 127цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Отже, предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини (таки висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2022 року у справі № 201/6658/18).

Натомість, у цій справі відомості про батька дитини до актового запису про народження були внесені відповідно до заяви ОСОБА_4 та на підставі рішення суду.

Статтею 129 Конституції України обов`язковість судового рішення визначена основною засадою судочинства.

За таких обставин суд вважає, що положення статті 136 СК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, а тому у позові в частині вимог про виключення відомостей про ОСОБА_3 , як батька ОСОБА_2 , з актового запису № 16 від 23 вересня 1997 року про народження ОСОБА_2 , слід відмовити.

За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 12-13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Печерський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання особи такою, що не має права на спадкування та виключення відомостей про батька з актового запису про народження задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що не має права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині вимог - у позові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908 гривень.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_5 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 09 вересня 2024 року.

Суддя О.В. Якусик