Справа № 276/1612/24
Провадження по справі №2/276/554/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Бобра Д.О.

за участю секретаря судового засідання Свиридок А.В.,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін відповідно до вимог ст.247 ч.2 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області про скасування державної реєстрації речового права на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В :

12 липня 2024 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій зазначив, що 8 жовтня 1994 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 02.03.2021 року по справі № 276/914/19 шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням |Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 15.01.2024 року по справі №276/1572/22 визнано за позивачем в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Щодо позовної вимоги, яка полягала у визнанні за ним в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування Житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 18211551б0:01:002:0923, розташовану в АДРЕСА_1 судом першої інстанції у її задоволенні відмовлено. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна від 11.07.2024 року земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0923, площею 0,088 га., зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Позивач зазначає, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. На даний час, як він зазначав вище, земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0923, площею 0,088 га., зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем, а тому виникли підстави щодо скасування державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку. Даний спір неможливо вирішити в досудовому порядку. Відтак, єдиним можливим та ефективним засобом захисту прав позивача є саме скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0923.

Позивач, просить суд скасувати державну реєстрацію речового права, зареєстрованого за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0923, площею 0,088 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 25415525, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення : для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Ухвалою Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 16.07.2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

31.07.2024 до суду від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень на позов представник відповідача зазначив, що у поданому позові абсолютно не зрозуміло та не вказано позивачем: 1) які саме права позивача порушено і як саме скасування державної реєстрації речового права на земельну ділянку за ОСОБА_3 сприятиме відновленню цих прав; 2) посилання на норми чинного законодавства, яке регулює порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й обґрунтування, яке саме відношення мають ці норми до регулювання відносин, що склались між сторонами; 3) підстави скасування державної реєстрації - чому саме підлягає скасуванню державна реєстрація речового права від 22.03.2018 за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,088га, з кадастровим номером :01:002:0923, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, розташовану по АДРЕСА_1 , та в чому незаконність цієї реєстрації.

Відповідач вказує, що посилання позивача у позові на норми Сімейного кодексу України та Земельного кодексу України, а також практику ВС з приводу поділу майна подружжя не обґрунтовують висунуту ним вимогу про скасування державної реєстрації за відповідачкою належної їй земельної ділянки. Більш того, в порядку поділу майна подружжя за нормами СКУ спір між сторонами вже вирішено судом і земельна ділянка фактично визнана особистою приватною власністю відповідачки. При передачі даної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та здійснені за нею реєстрації даної ділянки в ДРРП жодних вимог чинного законодавства не порушено. В позові ОСОБА_1 не посилається на нечинність, недійсність, помилковість наявних у відповідачки правовстановлюючих документів та не просить їх скасувати.

Також, 07.08.2024 до суду надійшли пояснення представника третьої особи, в яких представник зазначив, що при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Також, в поясненнях представник третьої особи зазначив, що щодо неможливості вирішити спір в досудовому порядку зазначаємо наступне. Перш за все необхідно зазначити, що відповідно до ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка набуває статусу об`єкта цивільних прав з моменту її формування, яке полягає у визначенні її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. А сформованою вона вважається з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Тобто законодавець чітко визначив об`єкти земельних відносин, щодо яких можливо здійснювати формування земельних ділянок шляхом поділу. Це земельні ділянки, які перебувають у власності або у користуванні. Загальна процедура щодо поділу земельної ділянки передбачає виготовлення, відповідно до ст. 56 Закону України «Про землеустрій», технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, яка розробляється за рішенням власників земельних ділянок за згодою заставодержателів, користувачів земельних ділянок. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер, який був присвоєний земельній ділянці до її поділу, скасовується із закриттям Поземельної книги. Одночасно, у Поземельній книзі на земельні ділянки, сформовані в результаті поділу або об`єднання земельних ділянок, здійснюється запис про такий поділ чи об`єднання із зазначенням скасованих кадастрових номерів земельних ділянок. Згідно ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» на підставі заяви власника сформованої земельної ділянки в результаті її поділу здійснюється державна реєстрація такої земельної ділянки шляхом відкриття Поземельної книги. Одночасно заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Згідно із ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, враховуючи цільове призначення та вид використання земельної ділянки, в обов`язковому порядку поділу підлягає і житловий будинок, розташований на ній. Фактично, мотиви поділу земельної ділянки виникають у зв`язку із поділом житлового будинку. Тобто спір можливо врегулювати в досудовому порядку сформувавши дві окремі земельні ділянки шляхом поділу спірної земельної ділянки, однак сторони не скористалися цією можливістю.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З урахуванням викладеного, відсутності клопотань сторін про призначення розгляду справи в судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно інформаційної довідки №386511302 від 11.07.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0923, площею 0,088 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 211, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення : для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 22.03.2018 зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на підставі рішення одинадцятої сесії восьмого скликання Хорошівської селищної ради«Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у межах населених пунктів селищної ради» № 289 від 21.02.2018 року.

Відповідно до ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 15.01.2024 року по справі №276/1572/22 визнано за позивачем в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом при розгляді справи №276/1572/22 встановлено, що рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 02.03.2021 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 08 жовтня 1994 року Володарсько-Волинським районним відділом запису актів громадського стану Житомирської області, актовий запис №56. Рішення суду набрало законної сили 05.04.2021 року. Відповідно до відомостей (номер інформаційної довідки 309173354 від 07.09.2022 року) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок (реєстраційний номер майна 251173) по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу ВАЕ №055492 від 11.03.2003 року, реєстраційний номер №464, посвідченого державним нотаріусом Володарсько-Волинської державної нотаріальної контори. Також, судом встановлено, що рішенням Хорошівської селищної ради №288 від 21.02.2018 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі та передано у власність ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , земельну ділянку площею 0,0880 га, кадастровий номер :01:002:0923, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

Отже, судом встановлено, що об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 251173) були придбані сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі та згідно зі статтею 60 СК України, вважаються спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу за кожним по частці.

Щодо позовної вимоги, яка полягала у визнанні за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування Житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 18211551б0:01:002:0923, розташовану в АДРЕСА_1 судом першої інстанції у її задоволенні відмовлено, оскільки як встановлено судом, земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0923 площею 0,0880 га, розташована в АДРЕСА_1 , призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, передана відповідачу у власність згідно з рішенням Хорошівської селищної ради №288 від 21.02.2018 на підставі ст.ст. 40,81,118,121 Земельного кодексу України у порядку безоплатної приватизації, а тому відповідно до вимог ч.1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача та поділу на підставі ст.ст. 60, 69, 70 СК України не підлягає.

Рішення Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 15.01.2024 року по справі №276/1572/22 залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 15.05.2024 та воно набрало законної сили.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

За змістом частини 2 статті 120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права, хоча спірна земельна ділянка і набута у власність відповідачки ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до позивача ОСОБА_1 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладений у постанові Верховного Суду від 18.10.2023 по справі №504/3831/19.

При цьому суд враховує положення ст.ст. 87-88 Земельного кодексу України, відповідно до яких право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає:

а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок;

б) при набутті у спільну часткову власність земельної ділянки за цивільно-правовими угодами;

в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку;

г) за рішенням суду;

ґ) в інших випадках, встановлених законом.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України №785 від 05.07.2024 внесено зміни до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, зокрема, зазначений Порядок доповнено пунктом 54-2 наступного змісту:

«Для державної реєстрації права власності у зв`язку з поділом майна, що відповідно до закону належить на праві спільної сумісної власності подружжю (колишньому подружжю), або виділом майна дружині, чоловікові із складу всього майна подружжя подається відповідні договір або рішення суду.

Незалежно від наявності державної реєстрації права власності на майно за тим з подружжя (колишнього подружжя), якому таке майно переходить у власність, проводиться державна реєстрація права власності у зв`язку з набуттям права власності на майно, набуте у результаті такого поділу.

У разі коли поділ спільного майна подружжя (колишнього подружжя) має наслідком поділ земельної ділянки, закінченого будівництвом об`єкта, державна реєстрація права власності проводиться відповідно до пункту 54 цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом.»

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до абз. 1-3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV у редакції, чинній з 16.01.2020 року, передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді із застосуванням способів захисту, які передбачені частиною другою статті 16 цього Кодексу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 925/1265/16 (провадження N 12-158гс18, пункт 5.5)). Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі N 310/11024/15-ц (провадження N 14-112цс19, пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі N 610/1030/18 (провадження N 14-436цс19, пункт 40)).

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (такий висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19 (провадження N 12-80гс20)).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)).

У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №359/3373/16-ц (постанова від 23.11.2021) відступила від висновку у своїй постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18, пункт 5.17), де зазначалося про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивач просить скасувати державну реєстрацію речового права, зареєстрованого за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0923, площею 0,088 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 25415525, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення : для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Однак, ні обгрунтування позовної заяви, ні долучені до неї докази не свідчать про неправомірність набуття відповідачем у власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0923, площею 0,088 га на підставі рішення Хорошівської селищної ради«Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у межах населених пунктів селищної ради» № 289 від 21.02.2018 року з порушенням вимог земельного законодавства чи порушення при цьому прав позивача.

Так само відсутні докази щодо формування спірної земельної ділянки з порушенням порядку, визначеного статтею 79-1 Земельного кодексу України.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав у вигляді скасування державної реєстрації речового права за відповідачем є неналежним, не призводить до визнання чи поновлення прав позивача, а також прямо суперечить ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV, яким передбачено, що скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.

Відповідно до вимог частин 1 та 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, належним способом захисту прав позивача є визнання за ним права власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, однак таких вимог позивачем не заявлено.

Аналізуючи зібрані по справі докази з урахуванням наведених правових норм, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту своїх цивільних прав є неналежним, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 12, 13, 76-79, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 279-281, 354, 430 ЦПК України, статтями 11, 16, 328, 346 Цивільного кодексу України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області про скасування державної реєстрації речового права на земельну ділянку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, місце знаходження:10002, Житомирська обл., м.Житомир, вул. Довженка, 45, .

Головуючий суддя: Д.О. Бобер