Справа № 720/3152/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Павлінчука С.С.

з участю секретаря Політнічук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних орган опіки і піклування Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся з позовом в інтересах неповнолітніх дітей до відповідача про позбавлення її батьківських прав посилаючись на те, що вона не виконувала своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, не цікавиться їхнім життям, навчанням, здоров`ям, не надає матеріальної допомоги на їх утримання, не спілкується із ними.

В судове засідання представник позивача не з`явився однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов визнала.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Принцип «забезпечення якнайкращих інтересів дитини», закріплений у Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року), вимагає, щоб в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділялась якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст.3).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною 6 вказано статті передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, в тому числі ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно абзацу першого п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Доказів застосування до ОСОБА_2 заходів впливу у вигляді попередження з боку органів поліції, притягнення до адміністративної відповідальності, проведення бесід, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування не встановлено.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстави позбавлення батьківських прав, яка передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Саме така правова підстава була обрана позивачем для подачі даного позову в суд.

Таким чином, для задоволення позову позивач повинен довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами наявність обставин умисного невиконання матір?ю своїх батьківських обов?язків по відношенню до своїх неповнолітніх дітей пов?язаних саме із вихованням дітей.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Згідно рішення органу опіки та піклування Ванчиковецької сільської ради №31 від 02.02.2024 року було вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Суд критично оцінює цей доказ, оскільки висновок необґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів фактів ухилення відповідача від батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не відображає позицію відповідача щодо виконання нею своїх батьківських обов`язків, та суперечить інтересам дітей.

Крім того, у вказаному висновку комісія посилалась тільки на нотаріально посвідчену заяву відповідача про те, що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав.

Нотаріально посвідчена заява відповідача від 27.12.2023 року про те, що вона впросить позбавити її батьківських прав, у зв`язку з тим, що вона не може виконувати свої батьківські обов`язки за відсутності належних та допустимих доказів ухилення матері від покладених на неї СК України обов`язків відносно дітей, не може бути достатнім доказом для позбавлення її батьківських прав.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Вказаний висновок сам по собі не може бути правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі №344/1107/23).

Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не відповідає інтересам дітей, оскільки обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження та не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дітей, то суд оцінюючи всі зібрані докази в сукупності вважає, що в задоволенні позову слід відмовити через недоведеність обставин, які були заявлені як підстави позову.

Суд не приймає визнання позову з боку відповідача, оскільки воно суперечить закону та інтересам її неповнолітніх дітей з вищевказаних підстав.

На підставі, ст.ст.6,12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.51 Конституції України, ст.ст.19, 150, 164, 170 СК України, суд керуючись ст.ст.258, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних орган опіки і піклування Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: