КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/5328/22

05 вересня 2024 року Київський апеляційний судв складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т. О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 4 673 467,08 грн.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 зазначав, що 12 листопада 2020 року між ним та відповідачем за згодою дружини останнього ОСОБА_1 був укладений договір позики, на підставі якого він передав відповідачу грошові кошти у сумі 127 800 доларів США. Вказану суму коштів відповідач зобов`язався повернути у строк до 01 серпня 2022 року.

На підтвердження своїх зобов`язань відповідач видав йому боргову розписку та на забезпечення її виконання передав позивачу на зберігання оригінали правовстановлюючих документів на належні йому будинок та земельну ділянку. У випадку неповернення отриманих у борг коштів у встановлений строк відповідач зобов`язався здійснити переоформлення права власності на вказане нерухоме майно на його (позивача) користь.

Вказував на те, що відповідач борг не повернув, зобов`язання щодо переоформлення об`єктів нерухомого майна не виконав.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 4 673 467,08 грн та судовий збір у розмірі 13 956,80 грн, а всього 4 687 423,88 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, установивши, що у розписці, виданій відповідачем, відсутні відомості про отримання відповідачем від позивача грошових коштів у позику та умови про їх повернення, а вжите у розписці дієслово «виплатити» не є синонімом дієслова «повернути», дійшов висновку про відсутність правових підстав для кваліфікації спірних правовідносин як відносин позики.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що сторони не надали переконливих і логічних пояснень та належних доказів, на підставі яких суд міг би зробити висновок про характер первісних зобов`язань, які стали передумовою для складення розписки.

Водночас суд першої інстанції виходив із того, що недоведеність позивачем свого права вимагати виконання позикового зобов`язання не свідчить про відсутність фактичної підстави цього позову, оскільки з аналізу предмета та змісту виданої йому відповідачем розписки чітко зрозуміло, що останній взяв на себе зобов`язання сплатити конкретну грошову суму у визначений строк і без будь-яких умов. Отже, розписка є вираженням волі сторін на виникнення між ними зобов`язального правовідношення і в силу цього зобов`язання на відповідача як на боржника покладено обов`язок сплатити позивачу обумовлену грошову суму у визначений строк, якому кореспондує право позивача як кредитора вимагати його виконання. Складення та підписання відповідачем розписки, яка містить умову зобов`язального характеру, надання його дружиною згоди на видачу цього документа позивачу та фактичне виконання домовленості в частині передачі позивачу на зберігання правовстановлюючих документів на нерухоме майно, вказує на те, що у спірних правовідносинах відповідач діяв свідомо і повністю розумів природу правочину, свої зобов`язання за ним та обсяг своєї відповідальності. Правочин, яким зафіксовано боргове зобов`язання відповідача, вчинено у передбаченій статтею 208 ЦК України письмовій формі, від правочину сторони не відмовлялись і недійсним у встановленому законом порядку він не визнавався.

Суд першої інстанції, посилаючись на те, що цей позов поданий на захист суб`єктивного матеріального права позивача, його предметом є вимога про стягнення з відповідача грошової суми, при цьому саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, вважав, що самостійне застосування судом для ухвалення рішення загальних положень цивільного закону про зобов`язання жодним чином не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог чи зміну обраного позивачем способу захисту, а тому дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів підлягає задоволенню.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 5 вересня 2023 року змінено в частині його мотивів.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що за своїм змістом розписка, укладена між сторонами, є борговим документом, що свідчить про факт укладення договору та зміст умов договору, і про факт отримання боржником від кредитора грошової суми у розмірі 127 800,00 доларів США, а отже, містить умови зобов`язального характеру для відповідача щодо повернення грошових коштів у розумінні статей 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Апеляційний суд зазначив, що відсутність у розписці вказівки щодо фактичної передачі грошових коштів в позику не спростовує ту обставину, що сам факт написання розписки є підтвердженням передачі грошей.

Сторона відповідача, заперечуючи проти отримання грошових коштів за договором позики, не скористалась правом звернення з позовом про визнання договору позики недійсним, чи про розірвання цього договору, вказаний договір позики є чинним та недійсним не визнаний.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що у цій справі між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, на що суд першої інстанції не звернув уваги та всупереч поясненням сторін дійшов помилкового висновку про те, що правовідносини, які склались між сторонами, є відмінними від позикових.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Андросович Г.С. подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Андросович Г.С. задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що у тексті розписки від 12 листопада 2020 року, яка написана відповідачем і оригінал якої знаходиться у позивача, відсутня інформація про передачу грошових коштів у розмірі 127 800 доларів США ОСОБА_2 ОСОБА_1 чи їх отримання останнім від позивача та зобов`язання повернути позику.

Апеляційний суд не встановив справжньої правової природи розписки від 12 листопада 2020 року, не перевірив факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу), що є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії, про що відповідач категорично заперечує, не спростував доводів апеляційної скарги щодо неотримання за цим договором грошових коштів, у результаті чого дійшов передчасних висновків про доведеність заявлених позивачем вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що розписка від 12 листопада 2020 року написана з метою перекриття боргів третьої особи ОСОБА_1 , яка брала у борг грошові кошти на лікування її дочки, яка померла у 2019 році, а не своїх будь-яких боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 .

Апеляційний суд зазначив про такі доводи відповідача, проте у порушення вимог пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України не навів мотивів відхилення цих доводів відповідача.

Верховний Суд не погодився з висновком апеляційного суду про те, що відповідач повинен був оспорити договір позики чи пред`явити позов про його розірвання, якщо заперечує проти позову, так як цивільне процесуальне законодавство до способів захисту відповідача відносить не лише пред`явлення зустрічного позову, а й заперечення проти позову.

12 липня 2024 року цивільна справа за позовом надійшла до Київського апеляційного суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує на те, що суд посилається на існування між сторонами укладеного правочину, проте, який саме це був правочин, і чи був він взагалі - судом не встановлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, всупереч позиції самого позивача (про існування договору позики), суд дійшов висновку про існування між сторонами іншого (не зрозуміло якого) правочину, та самостійно обрав правову підставу позову, що призвело до порушення прав відповідача та винесення незаконного рішення.

Звертає увагу, що спірна розписка від 12 листопада 2020 року взагалі не містить жодної інформації, яка б підтверджували факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача, в розписці не зазначена дати отримання грошових коштів від позивача. Більше того, з розписки наданої позивачем неможливо встановити справжню правову природу зазначеного документа, чи є ця розписка саме борговим документом.

Також зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином надано оцінку всім наявним доказам, що містяться в матеріалах справи, зокрема, судом першої інстанції взагалі не було взято до уваги позицію відповідача та докази, на які він посилався. На переконання сторони відповідача судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення було лише перелічено докази, на які посилався апелянт, однак не було надано жодної оцінки зазначеним доказам, а лише було зазначено, що в наданих апелянтом доказах судом установлено відсутність у них будь-яких фактичних даних про обставини, які відносяться до предмету доказування у цій справі. Однак, така позиція свідчить лише про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для розгляду цієї справи.

Вважає, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено відповідачу у прийнятті копії висновку експерта за результатами проведення лінгвістичної експертизи від 30 серпня 2023 року, в якому встановлено, що «У тексті розписки від 12 листопада 2020 року відсутня інформація про передачу грошових коштів у розмірі 127 800 доларів США ОСОБА_2 ОСОБА_1 чи їх отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 ».

31 січня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Богатчук К. І, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказує, що розписка є вираженням волі сторін на виникнення між ними зобов`язального правовідношення. В силу цього зобов`язання на відповідача як на боржника покладено обов`язок сплатити позивачу обумовлену грошову суму у визначений строк, якому кореспондує право позивача як кредитора вимагати його виконання, як правильно зазначено судом першої інстанції.

Зазначає, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача про стягнення грошової суми, у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання в обумовлений строк, враховуючи і той факт, що від правочину сторони не відмовлялись і недійсним у встановленому законом порядку він не визнавався.

Вважає, що посилання апелянта на статті 1046,1047 ЦК України вже є безпідставним, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для кваліфікації спірних правовідносин як відносин саме за договором позики.

Звертає увагу, що апелянтом не зазначено, яким чином суд першої інстанції, при прийнятті рішення, вийшов за межі позовних вимог. Наголошує на тому, що відповідачем було подано документи, які взагалі не стосуються розгляду справи, а видані щодо інших осіб, які не мають значення для справи.

Вказує, що зі змісту розписки вбачається словосполучення рос. мовою «обязуюсь виплатить «обязуюсь переоформить», тобто підтверджує факт наявності боргового зобов`язання, отже і факт того, що написанню розписки передувало отримання грошових коштів боржником. В свою чергу, наявність оригіналу цієї боргової розписки у позивача свідчить про те, що відповідач грошові кошти не повернув. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 531/152/19.

Також вказує, що тлумачення змісту розписки з обов`язковим зазначенням словосполучення «отримав в борг кошти» є безпідставним, оскільки зі змісту вбачається, що розписка містить зобов`язання щодо повернення коштів. Тобто розписку написано в контексті визнання наявності заборгованості, а не в класичному варіанті (постанова Верховного Суду №308/4890/20).

Звертає увагу, що відповідачем, клопотання про долучення висновку експерта або клопотання призначення експертизи на стадії підготовчого провадження не заявлялось. Представники відповідача і третьої особи, в судовому засіданні, вже на стадії судових дебатів, лише просили суд долучити та розглянути висновок без будь-якого обґрунтування поважності причини неподання такого доказу до закриття підготовчого провадження, а тому суд обґрунтовано відмовив у прийнятті такого доказу.

В судове засідання з`явився позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 , які заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Гудзевич Інна Андріївна підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону частково не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 02 листопада 2020 року ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 розписку такого змісту (мовою оригіналу): «Я, ОСОБА_1 обязуюсь выплатить ОСОБА_4 суму в размере 127 800 $ (сто двадцать семь тысяч восемьсот долларов США) до 01.08.2022 года, в случае невыплаты этой суммы денег в указанные сроки, обязуюсь переоформить дом и землю по адресу: АДРЕСА_1 , на ОСОБА_4 или другое лицо по его просьбе, для чего передаю на хранение документы на землю и дом ОСОБА_4 .

В случае выплаты 127 800 $ (сто двадцать семь тысяч восемьсот долларов США) в сроки, документы на землю и дом подлежат возврату.

В случае смерти ОСОБА_4 до указанной даты, обязуюсь выплатить эту суму (127 800,00 $ сто двадцать семь тысяч восемьсот долларов США) его дочери ОСОБА_5 или переоформить на неё дом и землю по вышеуказанному адресу: АДРЕСА_1 ».

При видачі цієї розписки ОСОБА_1 діяв за згодою своєї дружини ОСОБА_1 (третя особа у справі), про що свідчить її власноручний запис «Даю согласие» та підпис.

Наявний у позивача оригінал розписки був оглянутий в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Факт складання розписки особисто відповідачем та факт згоди його дружини на видачу розписки сторони не заперечували.

Відповідач та третя особа також визнали факт передачі позивачу на зберігання правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які були надані позивачем суду для огляду.

20 серпня 2021 року позивач надіслав на адресу відповідача лист з пропозицією укласти та посвідчити нотаріально договір позики та іпотечний договір на умовах, визначених розпискою, до якого додав проекти цих договорів.

22 вересня 2021 року відповідач надіслав на адресу позивача лист-відповідь, в якому вказував, що у листі відсутні документи, які зазначені в описі, у нього не перебувають підписані або не підписані позивачем договори чи інші документи і його дружина так само не має документів з підписом позивача.

23 травня 2022 року позивач надіслав на адресу відповідача рекомендований лист аналогічного змісту з проектами договору позики та іпотечного договору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем наявності підстав для стягнення грошової суми у заявленому розмірі, проте зробив висновок про відсутність між сторонами відносин позики.

Апеляційний суд частково з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним.

Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21).

Судом встановлено, що 02 листопада 2020 року відповідачем написана розписка такого змісту (мовою оригіналу): «Я, ОСОБА_1 обязуюсь выплатить ОСОБА_4 суму в размере 127 800 $ (сто двадцать семь тысяч восемьсот долларов США) до 01.08.2022 года, в случае невыплаты этой суммы денег в указанные сроки, обязуюсь переоформить дом и землю по адресу: АДРЕСА_1 , на ОСОБА_4 или другое лицо по его просьбе, для чего передаю на хранение документы на землю и дом ОСОБА_4 .

В случае выплаты 127 800 $ (сто двадцать семь тысяч восемьсот долларов США) в сроки, документы на землю и дом подлежат возврату.

В случае смерти ОСОБА_4 до указанной даты, обязуюсь выплатить эту суму (127 800,00 $ сто двадцать семь тысяч восемьсот долларов США) его дочери ОСОБА_5 или переоформить на неё дом и землю по вышеуказанному адресу: АДРЕСА_1 ».

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Так, зі змісту розписки від 02 листопада 2020 року не вбачається відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання їх відповідачем, а наявність зобов`язань щодо виплати позивачу певної грошової суми, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність між сторонами зобов`язань за договором позики.

Що стосується висновків суду першої інстанції про наявність між сторонами інших зобов`язальних правовідносин та покладення на відповідача обов`язку з повернення позивачу суми боргу, то колегія суддів з такими висновками суду не погоджується, оскільки суд не встановив які саме зобов`язальні правовідносини існують між сторонами та на підставі якого правочину.

Водночас колегія суддів зауважує, що переконливих і логічних пояснень та належних доказів, на підставі яких суд міг би зробити висновок про характер первісних зобов`язань, які стали передумовою для складення розписки, сторони не надали.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність між сторонами договірних зобов`язань з договору позики та не доведення сторонами наявності між ними інших зобов`язальних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2024 року.

Головуючий: Судді: