Справа № 464/2670/24 Головуючий у 1 інстанції: Сабара Л.В.
Провадження № 22-ц/811/2332/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю секретаря Ковальчука Ю.П.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 01 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (в подальшому «Банк») «про стягнення безпідставно утриманих банком процентів за користування споживчим кредитом та пені», у якому просив стягнути з Банку на користь позивача безпідставно утримані проценти за користування споживчим кредитом у розмірі 59 252 грн. 70 коп., а також пеню у розмірі 12 грн. 55 коп. за генеральним кредитним договором № ГКД-681348.1 від 01.12.2021 року і договором кредиту та страхування № Е09.00206.009081585 від 01.12.2021 року (у подальшому «Генеральний кредитний договір» та «Договір кредиту»).

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 01.12.2021 року між позивачем та АТ «Ідея Банк» було укладено Генеральний кредитний договір, а в рамках кредитної лінії, відкритої на підставі згаданого договору, 01.12.2021 року між позивачем та АТ «Ідея Банк» і ТОВ «Нью Файненс Сервіс» було також укладено Договір кредиту, за умовами якого позивачу було надано споживчий кредит у розмірі 74 999 грн., з яких: сума кредиту 69 861 грн. 75 коп., а 5 037 грн. 25 коп. послуги страховика. Строк дії договору становить 24 місяці, а дата повернення кредиту до 01.12.2023 року. Відповідно до додатку № 1 до Договору кредиту позивач повинен повернути суму кредиту у розмірі 74 999 грн. та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 59 252 грн. 70 коп. до 01.12.2023 року. До 01.12.2023 року позивач повернув 74 999 грн. кредитних коштів, а Банк утримав з транзитного рахунку позивача проценти за користування кредитом у розмірі 59 252 грн. 70 коп., а також пеню у розмірі 12 грн. 55 коп.

05.12.2023 року позивач звернувся до Банку з заявою про повернення процентів за користування кредитом та пені, сплачених на час дії особливого періоду в Україні, у зв`язку із належністю йому пільг військовослужбовця, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сім`ї», однак отримав відмову, у зв`язку із тим, що на період дії вищезгаданих договорів ним не було подано документів, які б підтверджували факт його призову під час мобілізації на особливий період або факт участі в АТО/ООС, а такі були надані ним після виконання кредитних зобов`язань.

Таку відмову позивач вважає незаконною, оскільки проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 27.09.1994 року до теперішнього часу, є учасником бойових дій, а отже, отримавши споживчий кредит, має право на пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сім`ї». Водночас, відповідач, знаючи про наведені обставини, під час дії особливого періоду з 24.01.2022 року до 01.12.2023 року нарахував та утримав проценти за користування споживчим кредитом у розмірі 59 252 грн. 70 коп., а також пеню у розмірі 12 грн. 55 коп., стягнення яких з відповідача і є предметом позовних вимог (а.с. 1-5).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 69-75).

Дане рішення оскаржив представник позивача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу на те, що у Генеральному кредитному договорі зазначено місцем праці позичальника (позивача) СБУ, а відтак Банку «добре було відомо про проходження останнім військової служби в Службі безпеки України».

Вважає, що суд «не вірно розтлумачив статтю 1212 Цивільного кодексу України та пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»», оскільки положення статті 1212 ЦК України «застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події», а «пункт 15 статті 14 цього Закону («Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає».

Відтак, вважає, що оскільки позивач з 1994 року по даний час проходить військову службу та є учасником бойових дій, то він має право на пільги, встановлені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (а.с. 80-85).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою (отримана сторонами 26.07-02.08.2024 року; а.с. 100-105), запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 237-238).

Відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від сторін про апеляційний розгляд справи з повідомленням учасників справи до суду не поступало.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи наступне.

Позивач з травня 2016 року має статус учасника бойових дій (а.с. 34).

23.04.2021 року набрав чинності Закон № 1357-ІХ від 30.03.2021 року, яким пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було викладено у новій редакції, а саме: встановлено, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та або/автомобіля.

01.12.2021 року позивач уклав з Банком Генеральний кредитний договір та Договір кредиту, згідно яких він отримав споживчий кредит строком на 24 місяці (тобто до 01.12.2023 року) і «перед укладенням Договору ознайомлений у письмовій формі зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання Кредиту та з нормами Закону України «Про споживче кредитування» (пункт 3.11 Договору кредиту), тобто: також і з тим, що отриманий ним кредит передбачає сплату процентів за користування ним.

Як вбачається зі змісту пункту 6-2 розділу ІУ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», саме споживач (позичальник, позивач) зобов`язаний був повідомити Банк «про свою належність до захищеної категорії» (до яких відносяться також військовослужбовці Збройних Сил України та прирівняні до них категорії) «за допомогою будь-якого засобу комунікації… з наданням копій підтвердних документів про належність споживача до захищеної категорії», якими для військовослужбовців Збройних Сил України та прирівняні до них категорії є «скріплена гербовою печаткою довідка за формою, встановленою додатком № 2 до цього Закону».

Принагідно слід зауважити, що на споживача також покладено обов`язок повідомити кредитодавця і про втрату ним належності до захищеної категорії.

Тобто, як вбачається з вищенаведеного, станом на день укладення позивачем Договору кредиту (01.12.2021 року) вже більше 7 (семи) місяців була чинною вищезгадана редакція пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і позивач був зобов`язаний повідомити Банк про свою належність до захищеної категорії, чого ним зроблено не було: докази про протилежне у матеріалах справи відсутні.

Як позовна заява, так і апеляційна скарга, не містять доводів стосовно того, чому позивач, знаючи про пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закон №1357-ІХ від 30.03.2021 року, та вважаючи себе особою, на яку поширюються ці пільги, все ж таки 01.12.2021 року уклав з Банком Генеральний кредитний договір та Договір кредиту, якими передбачено сплату процентів за користування кредитом, та протягом усього часу дії цих договорів (24 місяці) сплачував ці проценти.

Вчасно виконавши взяті на себе за Договором кредиту зобов`язання перед Банком, а саме повністю сплативши до 01.12.2023 року кредит з нарахованими процентами за користування ним, позивач лише після цього 05.12.2023 року звернувся до Банку з Заявою про повернення сплачених нарахувань, долучивши до неї довідку з військової частини від 04.12.2023 року про те, що він дійсно з 1994 року «і по теперішній час» є військовослужбовцем цієї військової частини (а.с. 28, 29). Принагідно слід зауважити, що навіть до цієї заяви позивачем не було долучено доказів про те, що вінмає статус учасника бойових дій, а також не зазначено про цю обставину у згаданій заяві.

Даний спір виник з договірних зобов`язань, оскільки позивачем заявлені ним позовні вимоги обґрунтовуються наявністю між ним Банком договірних відносин, що виключає застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, оскільки згадана стаття (як і глава 83 ЦК України в цілому) регулює позадоговірні зобов`язання.

В той же час, ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять доводів стосовно того, які саме договірні зобов`язання, передбачені Генеральним кредитним договором та Договором кредиту, можуть бути правовою підставою для стягнення з Банку на користь позивача коштів, які є предметом позовних вимог, і саме які з них було порушено Банком.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для задоволення позовних вимог) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2024 року 3 028 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача (Банку) 59 265 грн. 25 коп. «безпідставно утриманих» коштів.

Відтак, ціна позову у цій справі складає 59 265 грн. 25 коп., що станом на 01 січня 2024 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн. 00 коп. х 250 = 757 000, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 59 265 грн. 25 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 01 липня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 02 вересня 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.