Провадження № 2/466/673/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2024 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Костюк В. С.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , Львівська міська рада, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Наталія Степанівна про витребування майна з чого незаконного володіння,-

у с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 17 листопада 2023 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом ОСОБА_4 про витребування майна з чого незаконного володіння, згідно уточненої позовної заяви від01 грудня 2023 року, визначено третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , Львівська міська рада, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Наталія Степанівна.

Просив витребувати на користь ОСОБА_3 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , квартиру за реєстраційний номером АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позицій сторін.

Обґрунтування позивача:

Згідно викладеного в позовній заяві від 17.11.2023 та 01.12.2023 Позивачем зазначено наступне.

Позивач зазначив, що він, ОСОБА_3 , являвся власником квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , в якій проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дана квартира, як зазначає Позивач, приватизована в 1993 році, про що посилається на свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 від 17.12.1993року.

Позивач вказує, що після смерті дружини єдиним власником вказаної квартири залишився він, ОСОБА_3 , як єдиний спадкоємець, однак відомості про його право власності на квартиру до єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно ним внесено не було.

Як стверджує Позивач, в лютому 2022 року йому від працівників поліції стало відомо, що квартиру на АДРЕСА_2 незаконно, на підставі підроблених документів відчужено громадянином ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 . За даним фактом Слідчим управлінням ГУ НП у Львівській області внесено відомості до ЄРДР №0001073 від 17.07.2020 року. В ході розслідування кримінального провадження повідомлено про підозру відповідачу ОСОБА_5 , у вчиненні злочинів передбачених ст. ст. 358, 190, 209 КК України, а його, Позивача ОСОБА_3 , визнано потерпілим.

Позивач зазначає, що після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, він дізнався, що ОСОБА_5 , маючи умисел на підробку офіційного документу, з метою особистого збагачення, з корисливих мотивів, володіючи інформацією про те, що відомості про право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 не внесено до єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за попередньою змовою з невстановленими особами виготовив підроблений офіційний документ у вигляді свідоцтва про право власності на вказану квартиру і в подальшому використав такий підроблений документ, подавши його разом із заявою про державну реєстрацію прав на нерухоме майно державному реєстратору ОСОБА_7 , для внесення до єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про власника ОСОБА_5 . Надалі, на підставі поданих ОСОБА_5 , завідомо підроблених документів, державним реєстратором Пустомитівської районної державної адміністрації Мудраком Є.М. 06.01.2021року прийнято рішення №56086224 про державну реєстрацію прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_4 , присвоєно реєстраційний номер 101, власником згідно даного рішення являється ОСОБА_5 . В подальшому 21.01.2021 року ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою місця знаходження нотаріальної контори приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Черник Наталії Степанівни, шляхом подання завідомо ним підроблених документів, відчужив вказану квартиру на користь відповідача ОСОБА_4 , уклавши договір купівлі-продажу № 147 від 21.01.2021 року зазначеної квартири.

Позивач посилається на дані досудового розслідування і зазначає, що з матеріалів досудового розслідування вбачається, що ОСОБА_5 свою вину у вчиненні підробки документів та незаконному заволодіння квартирою позивача ОСОБА_3 , визнав повнісю. Обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 , на даний час знаходиться на розгляді у Франківському районному суді м.Львова, справа № 465/7625/22, суддя Мартинишин М.О.

За твердженнями Позивача, йому нічого не було відомо про відчуження його кварири шляхом підробки документів, сам він не вчиняв будь-яких дій щодо відчуження квартири на користь третіх осіб, реєстрація права власності на вказану квартиру в єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно було проведена на підставі підроблених документів, квартира з власності позивача ОСОБА_3 , вибула не з його волі, внаслідок вчинення злочину по відношенню до нього, а тому вважає, що договір купівлі продажу його квартири від 21.01.2021 року, № 147 являється незаконним. А тому Позивач звертається до суду із вказаним позовом про витребування його майна із чужого незаконного володіння.

Крім того, Позивач зазначив, що не може надати суду разом із позовною свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , на ім`я Відповідача ОСОБА_4 , оскільки вказане свідоцтво знаходиться у відповідача ОСОБА_4 . Оригінали інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_4 , свідоцтво про право власності на спірну квартиру, за даними Позивача, знаходяться у Львівській обласній прокуратури, як вилучені слідчим на підставі ухвали суду, в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0001073 від 17.07.2020 року.

Обгрунтування заперечень відповідача:

17 січня 2024 року через систему «Електронний суд» уповноваженим представником Відповідача ОСОБА_2 подано письмовий відзив на позов.

Згідно відзиву, сторона Відповідача заперечує позовні вимоги та зазначає, що добросовісність набувача ОСОБА_4 підтверджено рішенням Шевченківського районного суду міста Львова, від 17 липня 2023 року у справі № 466/1579/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського МНО Черник Н.С., про скасування договору купівлі-продажу, рішень та свідоцтва та Постановою Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 466/1579/23, якими Позивачу ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні його позову. Окрім цього, Львівський апеляційний суд обґрунтовує у своїй Постанові і позицію неможливості витребування в неї майна, як у добросовісного набувача, та зазначає: Згідно із ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Відповідачка вважає позовні вимоги необґрунтованими, а обставини, на які посилається Позивач недоведеними.

В своїй позиції Відповідач вказує, що при розгляді судової справи № 466/1579/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського МНО Черник Н.С., про скасування договору купівлі-продажу, рішень та свідоцтва Позивач так і не довів своє право власності на спірну квартиру у двох судових інстанціях.

Документи, що долучені до цієї судової справами, за твердженням Відповідача також подавались в попередній справі, включаючи протоколи допиту Позивача, третьої особи ОСОБА_5 , який підтверджував факт відчуження майна ОСОБА_4 і передачу грошей. Відтак, на думку Відповідача існує обґрунтований сумнів стосовно належності майна Позивачу.

Відповідач звертає увагу на протокол допиту Позивача в кримінальному провадженні, що долучений самим Позивачем, де на запитання: «Яке відношення маєте до об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_4 » Відповідь: «Дана квартира перебувала у комунальній власності міської ради м. Львова, а я - ОСОБА_3 та моя дружина (основний квартиронаймач) ОСОБА_6 , одержали ордер БО № 014856 від 23.01.1986 на право поселення в порядку обміну з гр. ОСОБА_8 до вказаної квартири. В подальшому, орієнтовно в 1991-1992 році вказана квартира була приватизована на мою дружину ОСОБА_6 , а в подальшому, у цей же період ми зареєстрували вказану квартиру через БТІ м. Львова (Липинського, буд. 54), на мою дружину. Нами було укладено договір з БТІ на виготовлення технічного паспорта та оформлення інвентаризаційної справи, що і було зроблено, і сама справа повинна там зберігатися. Ми там проживали до 1999 року, до смерті дружини, а в подальшому я переїхав і більше там не проживав. Квартира станом по даний час є зачиненою і доступу сторонніх осіб там не має»

За доводами Відповідача, Львівським апеляційним судом м. Львова встановлено, що за твердженнями ОСОБА_3 , він вказану нерухомість успадкував після смерті дружини, однак не надав суду докази його звернення в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та дотримання процедури спадкування майна. Суду не надано відомостей чи заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_6 і чи видавалось будь-яким особам свідоцтва про права на спадщину. Окрім цього Львівський апеляційний суд звернув усну увагу, що незрозуміло в який спосіб надані матеріали кримінального провадження адвокатом Позивача.

З огляду на обставини у цій справі, відсутність документів і різні версії набуття права власності, в чому є суттєві розбіжності, відсутність документу у попередніх судах двох інстанції, Позивач надав ксерокопію Свідоцтва і зазначив, що свідоцтво про право власності на дану квартиру знаходяться в Львівській обласній прокуратурі, а тому Відповідач ставить під сумнів цей доказ.

У відзиві стороною Відповідача зазначено, що оскаржуваний договір укладено добросовісно, повністю виконала передбачені договором обов`язки, повністю сплатила узгоджену сторонами вартість квартири. Про продаж зазначеної квартири дізналася від своїх дочок, які в свою чергу дізналися про продаж квартири з інтернет-сайту, на якому розміщуються приватні оголошення з продажу квартир, про жодні підроблені документи і шахрайські дії не знала і не могла знати.

В пункті 7 оскаржуваного договору зазначено, що продавець стверджує, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення, будь-яких прав у третіх осіб на неї немає.

Отже Відповідачка ОСОБА_4 вважає, що є добросовісним набувачем в розумінні ст. 220 та 388 ЦК України, що підтверджує вищевказаними рішеннями судів.

В зв`язку із викладеним сторона відповідача просила у задоволенні позову ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Третіми особами у справі письмові пояснення по суті позову не подавались.

Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 21 листопада 2023 року позовну заяву залишено без руху.

01 грудня 2023 року усунуто недоліки позовної заяви, подано уточнений позов.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2023 року прийнято справу до розгляду, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 січня 2024 (протокольно) задоволено клопотання сторони Відповідача, продовжено строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2024 року продовжено строк підготовчого провадження у справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2024 року задоволено клопотання сторони Відповідача, витребувано в Позивача оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, що є предметом спору.

13 березня 2024 року стороною Позивача повідомлено суд про неможливість виконати вимогу суду про витребування доказів, заявлено клопотання про витребування з Львівської обласної прокуратури оригінал вилученої у кримінальному провадженні інвентаризаційної справи та оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 18 березня 2024 року постановлено витребувати з Львівської обласної прокуратури оригінал вилученої у кримінальному провадженні інвентаризаційної справи та оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду:

В судовому розгляді уповноважений представник Позивача ОСОБА_1 просив позов задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві.

Уповноважений представник Відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову в зв`язку із його безпідставністю, надала пояснення, що аналогічні викладеному у письмовому відзиві на позовну заяву.

Треті особи в судове засідання не з`явились, участі уповноважених представників не забезпечили. Від третьої особи нотаріуса Чернік Н.С. 26 січня 2024 року надійшов лист про розгляд справи у її відсутності. Інші сторони заяв та клопотань на адресу суду не подавали.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом, перевіркою доводів сторін і обставин справи та дослідженням наявних письмових доказів встановлено наступне.

Цей спір виник з приводу витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Згідно вимог ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається а місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Враховуючи, що спірна квартира розташована на території Шевченківського району м. Львова, ця справа підсудна Шевченківському районному суду м. Львова.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як визначено вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено наступне.

Позивач просив суд витребувати з чужого незаконного володіння в добросовісного набувача ОСОБА_4 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , зазначаючи, що він є законним власником спірної квартири, котра приватизована в 1993 році, про що подано суду копію свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3 від 17.12.1993року.

Позивач вказує, що після смерті дружини єдиним власником вказаної квартири залишився він, ОСОБА_3 , як єдиний спадкоємець, на підтвердження чого долучив до позовної заяви копію свідоцтва про одруження з ОСОБА_6 та свідоцтво про смерть ОСОБА_6 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак належних та допустимих доказів прийняття спадщини Позивачем не подано, будь які докази щодо спадкового майна та наявності чи відсутності інших спадкоємців відсутні.

Позивачем визнано, що відомості про право власності на квартиру до єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно ним внесено не було.

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 239903537 від 06.01.2021 власником квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_5 .

Згідно наявного у матеріалах справи копії Договору купівлі-продажу квартири від 21 січня 2021 року ОСОБА_5 продав, я ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_4 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С.

Отже, суд дійшов переконання, що Відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем права власності на спірну квартиру.

Крім того, добросовісність набувача ОСОБА_4 підтверджено рішенням Шевченківського районного суду міста Львова, від 17 липня 2023 року у справі № 466/1579/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського МНО Черник Н.С., про скасування договору купівлі-продажу, що залишено без змін Постановою Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у справі № 466/1579/23, яким Позивачу ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні його позову.

Суд звертає увагу, що Львівський апеляційний суд у вказаній вище справі № 466/1579/23 обґрунтовує позицію неможливості витребування майна у ОСОБА_4 , як у добросовісного набувача, зазначивши, що згідно із ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Так, при розгляді судової справи № 466/1579/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського МНО Черник Н.С., про скасування договору купівлі-продажу, з аналізу Постанови Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року, встановлено, що Позивач ОСОБА_3 не довів своє право власності на спірну квартиру.

Стороною Позивача як докази подано копія матеріалів з кримінального провадження ЄРДР №0001073 від 17.07.2020 року, завірені представником Позивача, однак суд звертає увагу на той факт, що є незрозумілим у який спосіб надані матеріали кримінального провадження зокрема, протоколи допитів свідків, підозра у вчиненні кримінального правопорушення та інші документи, взяті з матеріалів досудового розслідування, що суперечить процедурі, визначеної нормами кримінально- процесуального законодавства України. В зв`язку із чим, суд такі до уваги не приймає, як недопустимі відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України.

Згідно повідомлення прокурора Львівської обласної прокуратури, поданого на адресу суду 06.06.2024 встановлено, що матеріали інвентаризаційної справи кв. АДРЕСА_4 включена в перелік доказів у кримінальному провадженні ЄРДР № 0000310 від25.07.2022, що розглядається Галицьким районним судом м. Львова. Тому немає можливості їх залишити при цій цивільній справі.

Крім того, представник Позивача у судовому засіданні підтвердив, що Свідоцтво про право власності на спірну квартиру, яке міститься в інвентаризаційній справі, котра на ухвалу суду про витребування доказів у Львівській обласній прокуратурі була подана суду для огляду, є копією документа на право власності. А як встановлено з пояснень представника Позивача, правовстановлюючі документи Позивачем втрачені.

Таким чином, з огляду на вищевказане представник Позивача порушив процедуру засвідчення вірності документів при подачі позову до суду, адже завірив їх своїм підписом, не маючи оригіналів документів.

Окрім того, до суду стороною Відповідача подавалось клопотання про призначення судової експертизи документу- Свідоцтва про право власності на спірну квартиру,яке в процесі судового розгляду заявником було знято. На вказане клопотання стороною Позивача подавалось заперечення з долученням доказів, які на думку суду подано всупереч вимогам, порядку та строків для подачі доказів, зазначених в ст. ст. 81, 83 ЦПК України, а тому такі не можуть прийматись судом до уваги при прийнятті рішення.

Позивач свої вимоги обґрунтовує і тим, що третя особа у справі ОСОБА_5 , користуючись підробленими документами звернувся до Державного реєстратора та протиправно здійснив державну реєстрацію зазначеної квартири на своє ім`я, яку в подальшому відчужив за договором купівлі-продажу відповідачці ОСОБА_4 .

Проте, судом встановлено і не спростовано належними та допустимими доказами, що відповідачка ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу спірної квартири добросовісно, повністю виконала передбачені договором обов`язки, повністю сплатила узгоджену сторонами вартість квартири. В пункті 7 означеного договору зазначено, що продавець стверджує, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення, будь-яких прав у третіх осіб на неї немає.

Отже в розумінні ст. 220 та 388 ЦК України відповідачка ОСОБА_4 є добросовісним набувачем права власності на кв. АДРЕСА_4 .

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, яка визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За твердженнями Позивача належну йому квартиру відчужено внаслідок протиправних дій третьої особи ОСОБА_5 .

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Однак судовим розглядом встановлено і представником Позивача підтверджено, що вирок суду у кримінальному провадженні чи будь яке рішення, що набрало б законної сили і встановлювало протиправність дій ОСОБА_5 щодо спірної квартири відсутні.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Обставини щодо протиправних дій ОСОБА_5 підлягають доказуванню на загальних засадах, в порядку, передбаченому положеннями ЦПК України. Відповідно до ст. 133 ЦПК України особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів.

Судом не встановлені причини, які б перешкоджали Позивачу мати у наявності правовстановлюючі документи на нерухоме майно при зверненні до суду.

Таким чином суд констатує, що належних, допустимих та достовірних доказів, окрім неналежних копій з матеріалів кримінального провадження Позивачем суду не надано.

Відповідно вимог ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

При розгляді цієї справи суд також враховує рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року, у справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Крім того суд звертає увагу на практику Верховного Суду, згідно з якою неодноразово наголошувалося на тому, що «Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів влади та місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням», витребування нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1, становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції» (Постанова від 06 листопада 2019 справа № 522/14454/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду).

На підставі викладеного та дослідженням доказів, перевіркою обставин та доводів по справі у їх сукупності, суд вважає, що Позивач не довів того, що він являється власником вищезазначеної квартири, оскільки, як встановлено судовим розглядом у попередніх судових справах у спорах між тими сторонами щодо спірної квартири такого правовстановлюючого документу на нерухоме майно, як основного доказу про право власності не існувало та не здобуто і у цій справі, хоча, на думку суду Позивач мав би його мати в оригіналі або мав можливість витребувати, відновити, звернувшись у встановленому порядку до відповідного органу, з моменту коли дізнався, що зазначена квартира є об`єктом протиправних дій.

Враховуючи вищевикладене, надавши правову оцінку об`єктивно та всебічно перевіреним доводам та дослідженим доказам сторін, суд дійшов обґрунтованого переконання, що Позивачем не доведено у який спосіб, якими діями чи бездіяльністю Відповідача порушено його права, не подано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю в зв`язку із безпідставністю.

Розподіл судових витрат.

У відповідності до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на Позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 209, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , Львівська міська рада, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Наталія Степанівна про витребування майна з чого незаконного володіння відмовити.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Наталія Степанівна, місцезнаходження: м. Львів, вул. Генерала Чупринки, 52

Третя особа: Львівська міська рада, місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок, 1

Третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_7

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 11 вересня 2024 року.

Суддя П. Т. Едер