Справа №442/1535/24
Провадження №2/442/599/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2024 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі : головуючої судді Гарасимків Л.І.

при секретарі Петрів В.М.

за участю представника позивача адвоката Шемеляк М.С.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на ідеальну частину квартири АДРЕСА_2 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що між ними 29 вересня 2007 року був зареєстрований шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 568, від якого народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.03.2016 року у справі № 442/1094/16-ц шлюб між сторонами розірвано.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.02.2011 року виданого Виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради за відповідачкою зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 , вказана квартира має загальну площу 123,9 кв.м., житлову площу 69.5 кв.м. в тому числі лоджії площею 1,2 кв.м. та площею 1,2 кв.м., квартира » складається з чотирьох житлових кімнат та однієї кухні.

Вважає, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки була придбана за спільні кошти в період перебування їх у шлюбі. Між ними шлюбний договір не укладався, а також відсутня будь-яка домовленість поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Тому, враховуючи рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності на спірне майно, що визначено ч. 1 ст. 70 СК України, і відсутність домовленості між ними та шлюбного договору щодо визначення іншого розміру їхніх часток у праві власності на нього у разі поділу майна, відсутність доказів щодо можливості поділу майна в натурі, а також за відсутності умов, передбачених ч. ч. 4 та 5 ст. 71 СК України, вважає, що є правові підстави для визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку вказаного нерухомого майна. Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя немає.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.02.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

15.04.2024 року від віповідачки на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вважає, що спірна квартира є її особистою власністю.

19.04.2024 року від представника позивача -адвоката Шемеляк М.С. надійшла відповідь на відзив.

30.04.2024 від відповідачки ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява про визнання майна особистою власністю та стягнення з ОСОБА_2 на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 118.651.31 грн., в якій остання просить суд зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю задовольнити та визнати квартиру АДРЕСА_2 її особистою власністю та стягнути з відповідача неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 118.651.31 грн. та судові витрати.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви покликається на те, що 29.09.2007 між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Їх шлюб розірвано 25.03.2016 Дрогобицьким міськрайонним судом львівської області. Вважає, що квартира АДРЕСА_2 є її особистою власністю, оскільки спірну квартиру було придбано за час шлюбу - 21.10.2009, однак за її особисті кошти. Згідно Договору купівлі-продажу, укладеного від 21.10.2009року між нею та ОСОБА_5 вона придбала квартиру АДРЕСА_2 , яка складалася із трьох житлових кімнат та однієї кухні, житловою площею 41,6 кв.м., загальною 70 кв.м. Вартість квартири становила 245 000,00грн. Однак з моменту укладення шлюбу та до шлюбу ОСОБА_2 ніде не працював, а квартира була придбана виключно за кошти, які їй подарувала її мати - ОСОБА_6 . Згодом, вона звернулася до відділу архітектури виконавчого комітету Дрогобицької міської ради щодо переобладнання спірної квартири, тобто щоб приватизувати (приєднати до квартири ) горищне приміщення над квартирою, про що їй було надано згоду та одну кімнату було приєднано, яку визнано як мансардною кімнатою, в результаті чого загальна площа квартири збільшилася з 70,0кв.м. до 123,9кв.м. Однак, на даний час це приміщення служить як горище. Тому 23.02.2011 виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради прийнято рішення видати їй свідоцтво про право власності на квартиру зі збільшеною площею. Крім того зазначила, що питання щодо спірної квартири на АДРЕСА_3 , а саме чи належить частка в цьому майні позивачу у справі, розглядалося компетентними органами неодноразово, і було нею доведено, що ця квартира є її особистою власністю, вирішуючи питання конфіскації всього майна, яке належало на правах власності позивачу, правоохоронними органами та Пустомитівським районним судом було повністю досліджено, яке саме майно належало ОСОБА_2 .. І у разі встановлення факту, що спірна квартира на АДРЕСА_3 належала б на праві спільної сумісної власності їм обом, то при виконанні вироку Пустомитівського районного суду від 14.12.2015, який був змінений Львівським апеляційним судом від 19.04.2019 та постановою Верховного Суду від 17.12.2019 у справі № 461/2129/15-к, Дрогобицькою виконавчою службою було би накладено арешт на цю квартиру та виділено би було частку в майні, яка належала б позивачу та виставлено на аукціон цю частку, як це було із спільно нажитим автомобілем. Також зазначила, що у них з ОСОБА_2 є двоє дітей, і з рішень судів він зобов`язаний їх утримувати. Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 25.06.2018 було вирішено стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі по 1000,00грн щомісячно на кожну дитину, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 31.08.2017 і до досягнення дітьми повноліття. Однак відповідач ухилявся від виховання дітей, від їх утримання, а заборгованість по аліментах відповідно до розрахунку державного виконавця станом на травень 2022року становить 118142,55грн.. Вважає, що в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки, яку просить стягнути з відповідача. Згідно з наданим розрахунком загальна сума неустойки (пені), що визначена додаванням сум неустойки за кожний з місяців заборгованості, склала 118651,31 грн. (розрахунок додається).

Як вбачається із вище вказаного розрахунку, відповідач протягом з 2017 року по травень 2022 року ухилявся від сплати аліментів, а сплачувати їх почав лише з червня 2022року.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.06.2024 прийнято частково зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання майна особистою власністю та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Інші вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 в частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів повернуто заявнику ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача адвокат Шемеляк М.С. підтримав подану первинну позовну заяву з викладених у ній мотивів, просив її задовольнити, щодо зустрічної позовної заяви, то у задоволенні такої просив відмовити, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що спірна кварира придбана за її особисті кошти. Сума зазначена в договорі купівлі- продажу, не співпадвє із сумою, які надала їй мати нібито на придбання квартири. Факт наявності особистих грошових коштів у відповідачки не доводить її права особистої власності на спірне майно.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні не визнала первинного позову, просила у його задоволенні відмовити. Підтримала зустрічний позов, з підтстав викладених у ньому, просила його задовольнити.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило.

Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що первісний позов є підставним та підлягає до задоволення , а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з огляду на наступне.

Відповідно вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружися, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що між сторонами 29 вересня 2007 року був зареєстрований шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 568, від якого народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.03.2016 року у справі № 442/1094/16-ц шлюб між сторонами розірвано.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.02.2011 року виданого Виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради за відповідачкою зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 , вказана квартира має загальну площу 123,9 кв.м., житлову площу 69.5 кв.м. в тому числі лоджії площею 1,2 кв.м. та площею 1,2 кв.м., квартира »складається з чотирьох житлових кімнат та однієї кухні.

Факт реєстрації за відповідачкою вказаної квартири також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 23.02.2011 року де зазначено підставу виникнення права власності: свідоцтво про право власності / НОМЕР_2 / 23.02.2011 / Виконавчий комітет Дрогобицької міської ради / замість договору купівлі-продажу від 21.10.2009 за р. № 2045/

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 304357981 від 06.07.2022 року виданої приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М.Ю. загальна вартість вказаної квартири становить 245 000 грн.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі, презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц, від 27.01.2020 у справі №442/8047/16-ц .

Однак ознайомившись з відзивом та наданими доказами відповідача, суд вважає, що останньою не спростовано презумпцію належності спірного майна до спільної сумісної власності.

Наявна в матеріалах справи довідка ПАТ «Unicreditbank» від 24.11.2014 про зняття матір"ю відповідачки ОСОБА_6 з банківського рахунку 50 668,49 доларів США та нотаріальна завірена заява ОСОБА_6 про дарування ( безкорисна передача ) цих коштів відповідачці на купівлю нею квартири АДРЕСА_2 , не доводить з належною імовірністю тієї обставини, що спірна квартира бул придбана саме за рахунок цих коштів.

Сам по собі факт наявності особистих грошових коштів у відповідачки, не доводить її права особистої приватної власності на спірне майно. Визначальною має бути наявність доказів, які свідчать про те, що саме ці кошти були використані на придбання спірної квартири. Однак відповідачкою таких доказів до суду не надано.

Крім того судом взято до уваги, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Спариняк Л.В. , ОСОБА_1 придбала у власність квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно п.11 вказаного договору, вбачається, що під час його укладення покупець ОСОБА_1 надала згоду свого чоловіка на купівлю спірної квартири, справжність підпису якого також засвідчував приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Спариняк Л.В.

Що стосується строків позовоної давності , то з цього приводу суд зазначає наступне.

Статтями 256, 257, 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

В той же час, абз. З п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", роз`яснює, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статгі 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності ( ч.2 ст. 72 СК України )

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов"язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її права ) а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

При цьому відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Судом встановлено, що позивач про порушення своїх прав на спільне сумісне майно довідався у лютому 2022 року після повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України коли допомагав своїм дітям ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які проживають з відповідачкою. Зокрема, коли мав намір залишитися з ними у спірній квартирі, відповідачка заперечила, пославшись, що це її особиста власність.

Таким чином, враховуючи, що і після розірвання шлюбу між сторонами, ними не заперечувалося право іншого на частку у спільному майні, ОСОБА_1 не перешкоджала позивачу користуватися таким майном, не спростувала пояснення позивача ОСОБА_2 , а останній про порушення своїх прав на спільне сумісне майно довідався лише у лютому 2022 року, вимоги чинного законодавства про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного із подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебіг позовної давності (позиція Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.05.2018#рок/ - №441/1224/15-ц).

Тому суд, вважає, що позивачем ОСОБА_2 не пропущено строк на звернення до суду з даним позовом.

Враховуючи вище наведене та оскільки відповідачем жодним чином не доведено, що спірна квартира є її особистою власністю, відсутність накладеного арешту на частку позивача в спірній квартирі в рамках кримінального провадження не може безпосередньо свідчити про неможливість визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної кватири в судовому порядку як на нерухоме майно, яке набуте подружжям за час шлюбу.

Таким чином, оскільки спірна квартира набута сторонами за час шлюбу сторін, така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку, докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні, однак таке зареєстровано на праві приватної власності за відповідачем, між сторонами не досягнуто домовленості про порядок поділу спільного майна, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати

Керуючись ст. ст. 4, 12, 133, 141, 315, 317, 354 ЦПК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, суд,-

ВИ Р І Ш И В :

Первісні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, задоволити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на ідеальну частину квартири АДРЕСА_2 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211.20 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 06.09.2024року

Сторони по справі :

Позивач ( відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання якого зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідачка ( позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3

Суддя Л.І. Гарасимків