Справа № 462/4145/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі головуючого судді Боровкова Д.О., розглянувши у приміщенні суду у м. Львові у спрощеному позовному проваджені без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що з 21 квітня 2001 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу їх подружжя придбало вищевказану квартиру, яка була зареєстрована за відповідачкою. Однак, квартира є спільним майном подружжя, в добровільному порядку відповідачка поділити квартиру не бажає. В зв`язку з наведеним просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 подала до суду відзив, в якому проти позову заперечила, покликаючись на те, що спірна квартира не є об`єктом спільного майна подружжя, оскільки вказана квартира була придбана за кошти, які були її особистою власністю, просить у задоволені позову відмовити /а.с.41-44/.

Представник позивача адвокат Сибаль О.Б. подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачка у відзиві не навела жодної обставини, як б спростовувала презумпцію належності спірної квартири до об`єкту спільного майна подружжя, просить позов задовольнити /а.с./.

Враховуючи наведене, відповідно до частини 8 статті 178 та частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

21 травня 2024 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовної провадження без повідомлення (виклику) сторін /а.с.17/.

19 червня 2024 року до суду надійшли заяви відповідачки про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та про залучення у якості третьої особи сина сторін ОСОБА_3 /а.с.22,33,34/.

Також, того ж числа до суду надійшла заява сина сторін ОСОБА_3 про залучення його третьою особою у справі /а.с.28/.

21 червня 2024 року ухвалою суду у задоволення вищевказаних заяв відмовлено /а.с.45-48/.

17 липня 2024 року ухвалою суду витребувано у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо нотаріального посвідчення 11 червня 2010 року договору купівлі-продажу спірної квартири та продовжено строк розгляду цивільної справи /а.с.57/.

23 липня 2024 року до суду надійшло клопотання представника відповідачки про надання сторонам часу для укладання мирової угоди /а.с.59/.

08 серпня 2024 до суду надійшло клопотання відповідачки, в якому вона просить реалізувати право позивача через виплату грошової компенсації пропорційної вартості його частки /а.с.62,63/.

30 серпня 2024 року до суду надійшли копії матеріалів купівлі-продажу спірної квартири /а.с.65/.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що з 21 квітня 2001 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 травня 2024 року /а.с.86-89/.

У період шлюбу 11 червня 2010 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 45,6 кв.м., відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між продавцями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та покупцем відповідачкою ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Барбуляк Х.М., зареєстрований в реєстрі за № 403 /а.с.66/.

Вказана квартира була зареєстрована за відповідачкою ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно /а.с.6/.

Відповідно до пункту 13 вказаного договору купівлі-продажу покупець ОСОБА_2 стверджує, що на момент укладання цього договору вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 і ця квартира набувається ними за взаємною згодою як спільна сумісна власність, відповідно до статей 63, 65 Сімейного Кодексу України.

Крім цього, 11 червня 2010 року позивач ОСОБА_1 надав письмову згоду подружжя на продаж та купівлю нерухомого майна, посвідчену приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Барбуляк Х.М. /а.с.83/.

Зі змісту вказаної згоди вбачається, що позивач ОСОБА_1 дав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на продаж квартири АДРЕСА_2 , придбаної ними в 2009 році у період шлюбу за спільні кошти, а також купівлі № 3 в будинку АДРЕСА_3 . Він підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання вказаної квартири є їх спільною сумісною власністю, а придбана квартира буде об`єктом права спільної сумісної власності.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) міститься висновок про те, що «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».

Таким чином, наявність письмової згоди позивача ОСОБА_1 від 11 червня 2010 року на укладення його дружиною відповідачкою ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зафіксованої у пункті 13 вказаного договору, свідчить про придбання спірної квартири за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

З огляду на наведене, будь-які твердження відповідачки, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти подружжя є неспроможними та не беруться судом до уваги.

Крім цього, відповідачка не надала суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б могли свідчити про обставини, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру.

Також, суд вважає некоректними доводи відповідачки щодо неможливості визнання права власності на частку квартири за позивачем, з огляду на таке.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Судами встановлено, що в період шлюбу сторони придбали квартиру, автомобіль, гараж та земельну ділянку, на якій він розташований, а також отримали кредит на придбання нерухомого майна й за рахунок кредитних коштів придбали дві квартири. При вирішенні таких спорів суди з`ясовують наявність спільного майна подружжя, як рухомого так і нерухомого, наявність грошових коштів, що є спільною сумісною власністю. Зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. До майна подружжя можуть бути віднесені як рухоме і нерухоме майно, так і кошти та борги».

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

З огляду на вказане, вимога позивача ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частки спірної квартири є правомірним та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача.

Щодо клопотання відповідачки про виплату грошової компенсації позивачу пропорційно вартості 1/2 частки спірної квартири, то суд зазначає наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

В постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Відповідачка не скористалася своїм правом на подачу зустрічного позову, який б містив вимогу про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з неї на користь ОСОБА_1 грошової компенсації пропорційно вартості 1/2 частки спірної квартири. При цьому, відповідачка не внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі, яка дорівнює вартості 1/2 частки вказаної квартири.

З огляду на вказане, у суду немає правових підстав у даній конкретній справі для задоволення позову через виплату грошової компенсації, як це просить відповідачка у її клопотанні.

Щодо клопотання представника відповідачки від 23 липня 2024 року про надання сторонам часу для укладання мирової угоди, то суд зазначає, що ухвалою суду від 17 липня 2024 року було продовжено строк розгляду цивільної справи, проте більше ніж зі спливом одного місяця після надходження до суду вказаного клопотання, сторони так і не звернулися до суду зі заявою про затвердження мирової угоди, що свідчить про те, що спір між сторонами щодо поділу спірної квартири продовжує існувати.

Висновки суду у справі.

Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи суду не було надано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні статті 70 СК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності, зокрема, дружини в розумінні положень статті 57 СК України, а тому суд вважає, що квартиру слід поділити порівну в межах заявлених позовних вимог, а саме: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги, що позовні вимоги були задоволені в повному обсязі з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені ним в зв`язку з розглядом справи, а саме: сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 5524,00 грн. /а.с.14/.

Керуючись статтями 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5524 (п`ять тисяч п`ятсот двадцять чотири) гривні 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Суддя:

Оригінал рішення.