ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6121/24 Справа № 203/4715/23 Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційні скарги Дніпровської обласної прокуратури та ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2024 року в цивільній справі номер 203/4715/23 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа без самостійних вимог Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа без самостійних вимог Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що слідчим слідчого відділу Синельниківського МВ ГУМВС у Дніпропетровській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке було внесено 01 березня 2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, у зв`язку з тим, що на території будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у приміщенні літньої кухні було виявлено трупи двох жінок з ознаками насильницької смерті: власниці будинку ОСОБА_2 та її доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказані особи приходяться позивачу близькими родичами: ОСОБА_3 є матір`ю позивача, а ОСОБА_2 бабусею.

13 березня 2015 року позивачу було повідомлено про підозру у вказаному кримінальному провадженні за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України про умисне вбивство зазначених осіб. Також, ОСОБА_1 було затримано в порядку ст. 208 КПК України. В подальшому на підставі ухвали слідчого судді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області щодо позивача обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався до 21 грудня 2017 року. В подальшому, щодо ОСОБА_1 був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року позивача визнано винним у пред`явленому обвинуваченні та засуджено до довічного позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року вказаний вирок скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року, позивача виправдано за висунутими йому звинуваченнями.

Позивач просив врахувати, що фактично його було затримано 01 березня 2015 року, а не 13 березня 2015 року, як зазначено в протоколі затримання, весь цей час до нього застосовувалось фізичне насильство з вимогою обмовити себе та визнати вину у вчиненні вбивства.

Через незаконне затримання та безпідставне тримання під вартою позивач втратив роботу, у зв`язку з чим просив стягнути втрачений заробіток в розмірі 569264,00 грн.

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку грошових коштів на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000000,00 грн та 569264,00 грн втраченого заробітку, усього у розмірі 10569264,00 грн.

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3000000,00 грн.

В решті позову відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась Дніпровська обласна прокуратура, подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд змінити рішення Кіровського районного суду від 25.03.2024 року у справі №203/4715/23 в частині зменшення розміру відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у відповідності до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині розміру відшкодування у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Суд першої інстанції в судовому засіданні з власної ініціативи досліджував матеріали кримінального провадження у відношенні ОСОБА_1 , в якому містилися відомості про останнього, оскільки позивачем до позовної заяви не було наданого жодного підтверджуючого доказу щодо спричинення моральної та матеріальної шкоди.

За відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів доведення факту заподіяння моральної шкоди та підтвердження всіх її елементів, які присуджені судом першої інстанції до відшкодування 3000000,00 грн, та й власне самі доводи позивача про наявність підстав для стягнення 10000000,00 грн, фактично не обґрунтовані, а при визначенні позивачем розміру цього виду заподіяної шкоди безпідставно завищено суму стягнення у порівнянні із гарантованим мінімумом, визначеним у ст. 13 Закону, у разі доведення складу цивільного правопорушення.

Позивачем не доведено та не надано доказів погіршення фізичного та психологічного стану, як це передбачено ст. 23 ЦК України. Замість цього наведено абстрактні формулювання, які жодним чином не обґрунтовують необхідність збільшення розміру відшкодування.

Виходячи з матеріалів справи, наданих доказів та установленої судової практики, позивач має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі, що не може перевищувати 674500,00 грн, виходячи з періоду перебування під слідством та судом повних 95 місяців, тобто розрахунок становить 674500,00 грн (95 місяців х 7100,00 грн).

Із вказаним рішенням також не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.03.2024 року у справі №203/4715/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

З приводу позовних вимог про відшкодування втраченого заробітку суд проігнорував той факт, що в усіх слідчих процесуальних документах при затриманні ОСОБА_1 зазначалося про офіційну його працевлаштованість, тому навіть мінімальний розмір заробітної плати за відповідним місцем роботи на той час, уможливлює проведення відповідного розрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.

Розмір матеріальної шкоди, якої зазнав позивач, ним обраховано, виходячи зі шкоди, завданої відповідно положень ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема, тим, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, він зазнав витрат на правову допомогу адвоката у даному кримінальному провадженні.

Позивач в порядку ст. 208 КПК України був затриманий старшим слідчим СВ Синельниківського МВ ГУ МВС України майором міліції Янгіровим Р.Г. о 12 годині 14.03.2015 року. До ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на підставі ухвали слідчого судді Синельниківського міськрайонного суду Михайлова В.А., і після якого з позивачем було проведено ряд слідчих дій без участі захисника і йому в цей день повідомлено про підозру в скоєнні злочину, передбаченому ч. 2 п. 1 ст. 115 КК України.

Таким чином, позивач знаходився під вартою з 14.03.2015 року по 21.12.2017 року, усього 2 роки 9 місяців та 7 днів під вартою, а відповідно до «Закону ОСОБА_4 » - усього 5 років 6 місяців 14 днів.

Перебування в місцях позбавлення волі призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків ОСОБА_1 , погіршення його відносин з навколишніми людьми. За місцем проживання з ним перестали вітатися сусіди, а на вулиці говорять, що він «вбивця», тому у позивача немає іншого виходу, як шукати зміну свого місця проживання. Окрім цього, під час незаконного перебування у місцях позбавлення волі ОСОБА_1 захворів і після звільнення, але, не зважаючи на лікування, так і не відновив своє здоров`я.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі №236/893/17 розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Враховуючи значну тривалість кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , обмеження в зв`язку з цим в можливості вільно пересуватися територією України та виїжджати за її межі, необхідності здійснювати додаткові заходи з метою захисту від пред`явленого обвинувачення, що в сукупності свідчить про створення значних складнощів в організації повсякденного укладу життя позивача, необхідності в нього змінювати свої звички та бажання.

Позивач вважає, що розмір завданої моральної шкоди слід визначити та відшкодувати завдану йому моральну шкоду в сумі 10000000,00 грн.

Від учасників справи відзиви в письмовій формі на апеляційні скарги до апеляційного суду не надійшли.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Корольков М.В. доводи апеляційної скарги позивача підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, апеляційну скаргу Дніпровської обласної прокуратури не визнав, просив її відхилити.

Представник Дніпровської обласної прокуратури Сергієнко Л.Г. в судовому засіданні апеляційного суду доводи своєї апеляційної скарги підтримала, просила апеляційну скаргу задовольнити, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Представник Державної казначейської служби України Тараненко М.С. апеляційну скаргу казначейської служби підтримала, просила її задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заслухавши суддю доповідача, представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 24 лютого 2016 року вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили. Визначено, що строк відбування покарання ОСОБА_1 слід рахувати починаючи з 14 березня 2015 року (а.с. 7-13).

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року скасовано вирок суду Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Запобіжний захід щодо ОСОБА_1 залишено без змін до 24 червня 2016 року (а.с. 14-19).

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 грудня 2017 року з розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, відмовлено в продовженні тримання підозрюваного ОСОБА_1 під вартою, змінено йому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт строком до 18 лютого 2018 року (а.с. 20-21).

Вироком Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року ОСОБА_1 виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення (а.с. 22-29).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, вирок Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року без змін (а.с. 30-34).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості в певному обсязі.

Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції керувався тим, що визначений законом мінімальний розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості та не є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, а тому підлягає до стягнення на користь позивача моральна шкода в розмірі 3000000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення втраченого заробітку та витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості цієї частини вимог.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам закону.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Частина 1 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що 24 лютого 2016 року вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили. Визначено, що строк відбування покарання ОСОБА_1 слід рахувати починаючи з 14 березня 2015 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року скасовано вирок суду Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Запобіжний захід щодо ОСОБА_1 залишено без змін до 24 червня 2016 року.

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 грудня 2017 року з розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, відмовлено в продовженні тримання підозрюваного ОСОБА_1 під вартою, змінено йому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт строком до 18 лютого 2018 року.

Вироком Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року ОСОБА_1 виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, вирок Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 07 листопада 2022 року без змін.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року (на час вирішення справи апеляційним судом) мінімальна заробітна плата встановлена в розмірі 7100,00 грн.

З позовної заяви вбачається, що моральну шкоду позивач пов`язує з незаконним діями органів досудового розслідування, прокуратури, що призвело до порушення його конституційних прав та свобод.

Внаслідок незаконного притягнення позивача ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, незаконного взяття і тримання під вартою позивачу спричинена моральна шкода, яка виразилися в порушенні його нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими. За період перебування в умовах ізоляції у нього погіршився стан здоров`я.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) та в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі за №569/12383/17 зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок визнання ОСОБА_1 не винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України через недоведеність, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, особа має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що визначений законом мінімальний розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості та не є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, тому до стягнення на користь позивача підлягає моральна шкода в розмірі 3000000,00 грн.

Доводи апеляційних скарг з цього приводу є безпідставними.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про стягнення втраченого заробітку та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 цього Кодексу передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу складається з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі. Такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що матеріалами справи не містять доказів про розмір заробітної плати ОСОБА_1 за відповідним місцем роботи, що унеможливлює проведення відповідного розрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.

Також матеріали справи не містять жодних доказів сплати позивачем коштів за договором про надання правничої допомоги, укладеним між позивачем та адвокатом Корольковим М.В., чи, принаймні, виникнення обов`язків по сплаті погодженої сторонами певної суми гонорару.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про стягнення втраченого заробітку та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованими.

Апеляційний суд у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Дніпровської обласної прокуратури та ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 вересня 2024 року.

Судді: