Провадження № 22ц/812/1097/24 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

6 вересня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої - судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

подану від його імені представником ОСОБА_2 ,

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14 травня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Кокорєва В. В. в місті Миколаєві зі складанням його повного тексту, описку в якому виправлено за ухвалою того ж суду від 16 травня 2024 року, по справі

за позовом

ОСОБА_1

до Державної казначейської служби України

(далі Держказначейська служба України),

Департаменту патрульної поліції Національної поліції України

(далі - Департамент ПП Нацполіції України),

Центрального районного суду міста Миколаєва

(далі - Центрального райсуду міста Миколаєва)

про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Держказначейської служби України, Департаменту ПП Нацполіції України, Центрального райсуду міста Миколаєва про відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з його незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування позову зазначав, що 17 вересня 2022 року відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 130 КУпАП, за наслідками розгляду якого постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 грудня 2022 року його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

В подальшому, за поданою ним апеляційною скаргою 4 квітня 2023 року Миколаївським апеляційним судом винесено постанову, якою постанову Центрального райсуду міста Миколаєва від 20 грудня 2022 року скасовано, а провадження у справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.

Тобто судом вищої інстанції встановлено невинуватість ОСОБА_1 в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні, що є підставою для відшкодування на його користь шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконного накладення штрафу у відповідності до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду».

Спричинення позивачу моральної шкоди виразилося у порушенні нормальних стосунків з оточуючими людьми, що «очорнило» та принизило його гідність з боку дружини та колег по роботі. Крім того, йому довелося неодноразово відвідувати судові засідання, у зв`язку з чим, для захисту свого порушеного права, позивачу довелося відповідати на незручні для нього питання, та призвело до зневіри в компетентності органів поліції, суду та втрати відчуття захищеності.

Враховуючи наведене, просив стягнути на його користь 23 304 грн 30 коп. компенсації моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та тривалості незаконного притягнення до відповідальності.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 грудня 2023 року суддю ОСОБА_3 відведено від розгляду справи.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 5 січня 2024 року від розгляду справи відведено суддю Шолох Л. М.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 лютого 2024 року матеріали справи передано в розпорядження голови Центрального районного суду міста Миколаєва для вирішення питання щодо передачі с прави за підсудністю.

Розпорядженням голови Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2024 року справу направлено до Миколаївського апеляційного суду для визначення підсудності.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 4 березня 2024 року матеріали справи направлено для розгляду до Ленінського районного суду міста Миколаєва.

Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14 березня 2024 року по справі відкрито провадження.

У відзиві на позов відповідач Держказначейська служба України вважала його необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки служба не є належним відповідачем у справі, а стягнення моральної шкоди з казначейства не допускається, тому що це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Вказувало, що позов має бути пред`явленим безпосередньо до органу, що завдав шкоду. Крім того саме служба не завдавала позивачу моральної шкоди, тому вважає відсутніми підстави для стягнення шкоди за рахунок коштів казначейства.

Також заперечувала щодо підстав та визначення розміру моральної шкоди, посилаючись на ті обставини, що Департамент патрульної поліції не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування, а позивачем не надано доказів понесення ним моральної шкоди у зазначеному ним вигляді, оскільки саме факт притягнення до адміністративної відповідальності та закриття справи не є підставою для відшкодування шкоди згідно із Законом, на який посилається позивач.

Посилався на відповідну судову практику.

У відзиві на позов відповідач Департамент ПП Нацполіції України також вважав позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки у відповідності до статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Між тим, відносно позивача було лише складено протокол про адміністративне правопорушення інспектором управління патрульної поліції, який не є працівником органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність у відповідності до норм Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». Внаслідок таких обставин представник департаменту вважав, що позивач безпідставно послався на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та помилково застосовував статті 1167, 1176 ЦК України, оскільки адміністративне стягнення у вигляді арешту або виправних робіт до позивача не застосовувалось, а законом передбачено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди. До того ж вважав факт заподіяння позивачу моральної шкоди не доведеним. Посилався на відповідну судову практику.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14 травня 2024 року, в якому усунуто описку за ухвалою того ж суду від 16 травня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалено про стягнення на його користь 500 грн компенсації моральної шкоди за рахунок коштів Державного Бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної Казначейської служби України.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить конкретного переліку осіб, на яких поширюється його дія та вважав наявними підстави для часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, у зв`язку із закриттям провадження по справі про адміністративне правопорушення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, без повного та всебічного з`ясування обставин по справі, просив рішення суду змінити частково в частині розміру стягнення моральної шкоди і ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Зазначав, що внаслідок скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності судом вищої інстанції та закриття провадження по справі, його притягнення до адміністративної відповідальності було незаконним та призвело до порушення нормальних стосунків з оточуючими людьми, очорнило та принизило його гідність в очах близьких людей та колег по роботі, призвело до необхідності відповідати на незручні запитання, спричинило зневіру в органах поліції та українського суду, та призвело до того, що протягом 3 місяців та 11 днів від був позбавлений спокою, душевної рівноваги, перебував у постійному напруженні та був змушений виправдовуватись у суді.

Вказував, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності , яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження.

Посилався на ті обставини, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом, і тому вважав визначений ним розмір заподіяно моральної шкоди обґрунтованим.

Посилався на відповідну судову практику.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Держказначейська служба України вважало скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на невірне обрання позивачем способу захисту та підстав для відшкодування та визначення розміру моральної шкоди переважно, використовуючи доводи аналогічні зазначеним у відзиві на позовну заяву.

Ухвалами колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 26 червня 2024 року та 19 липня 2024 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

При вирішенні справи судом встановлено, що 17 вересня 2022 року відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №327632 за частиною 1 статті 130 КУпАП, внаслідок порушення ним вимог пункту 2.9 «а» ПДР України (а.с.9).

Постановою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 грудня 2022 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та йому призначено стягнення у вигляді штрафу у сумі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік (а.с.8).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 4 квітня 2023 року постанову Центрального райсуду міста Миколаєва від 20 грудня 2022 року скасовано, а провадження у справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП (а.с.9-14).

Вважаючи наведені обставини, пов`язанні із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення, незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, позивач ОСОБА_1 просив відшкодувати на його користь компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду, як за положеннями статті 1167 ЦК України, так і у відповідності до статті 1176 ЦК України, згідно до порядку її нарахування, що визначений статтею 13 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду», виходячи із розміру однієї мінімальної заробітної плати в сумі 6 700 грн за час перебування під слідством та судом, тривалістю в три місяці 11 днів, починаючи з 20 грудня 2022 року по 4 квітня 2023 року.

Проте ні усі ці доводи правильно не були взяті до уваги судом першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Згідно з частиною 2 цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відрізняються від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19, провадження № 12-53гс20, від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21, провадження № 12-28гс22).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода, що спричинила порушення цивільного права, стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Складання протоколу - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Сам по собі протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18, провадження № 11-284апп19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі №712/7385/17 вказала, що дії відповідачів щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи у вчиненні адміністративного правопорушення. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи.

Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, адміністративне провадження № К/9901/8774/20.

Сам факт складання протоколу, якщо справа закрита за відсутності складу злочину, не є підставою вважати, що з моменту його складення особі завдано моральної шкоди.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію», крім патрульної поліції у її складі ї функціонують: кримінальна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції, а ні підрозділами патрульної поліції.

Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 2 липня 2015 року № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу «міліція та громада», що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

Отже, з урахуванням наведених норм, патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, і тому на неї та її працівників, які, зокрема, мають повноваження щодо складання протоколів, не можуть поширюватися норми статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Тому, на переконання колегії суддів, Департамент патрульної поліції, як відповідач і орган, що не належить до переліку органів та установ, незаконними діями яких особі може бути заподіяна шкода під час закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, не відповідає за її заподіяння у відповідності до положень частини 1 статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які, як одну із підстав позову, посилався позивач.

Ці обставини стосуються і Центрального районного суду міста Миколаєва, з огляду на те, що в контексті частини 1 статті 1176 ЦК України та вищенаведених норм Закону, суд є відповідальним лише у випадку винесення рішення, яким особа незаконно притягнута до адміністративної відповідальності у виді адміністративного арешту чи виправних робіт.

Наведене регламентується, зокрема, диспозицією статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду», якою визначено чіткий перелік дій, що є підставою для відшкодуванню шкоди, завданої громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У всіх цих випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, в тому числі моральна шкода (стаття 13 цього ж Закону), виходячи із розміру однієї мінімальної заробітної плати за весь час перебування громадянина під судом і слідством.

Тому відсилання статті 2 вищевказаного Закону на право отримання особою відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, при закритті справи про адміністративне правопорушення, яке одночасно регулюється положеннями частини 1 статті 1176 ЦК України, виникає виключно, у випадках незаконного притягнення цієї особи до адміністративної відповідальності у виді адміністративного арешту чи виправних робіт.

Разом з тим, при вирішенні справи судом першої інстанції правильно встановлено та перепровірено судом апеляційної інстанції, що відносно позивача ОСОБА_1 незаконних дій органами, які перелічені у частині 1 статті 1176 ЦК України, не здійснено, та відносно нього не мало місця закриття справи про адміністративне правопорушення, за якою його було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності у виді адміністративного арешту чи виправних робіт.

Таким чином у ОСОБА_1 не виникло право на отримання відшкодування моральної шкоди у відповідності до статті 1176 ЦК України та положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду», і як наслідок для вирахування компенсації цієї шкоди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати. Тому такі доводи, що наведені представником позивача за цими обставинами у апеляційної скарзі, є неспроможними, як і посилання позивача та його представника на судову практику за інших правовідносин, що є відмінним від тих, що виникли у справі, яка переглядається в апеляційному порядку.

В той же час, виходячи із загальних підстав для відшкодування компенсації моральної шкоди у відповідності до статей 23, 1167 ЦК України, на які має місце посилання у позові ОСОБА_1 та апеляційній скарзі його представника, а також положення пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» №5 від 12.06.2009, де виснувано, що зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування його позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, та встановлення судами фактичних обставин, які врегульовані статтею 1173 ЦК України, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, справедливо вирішив спір.

За наведених обставин судом аргументовано враховані усі аспекти розгляду справи про адміністративне правопорушення, її тривалість, дії усіх учасників цієї справи, пояснення позивача щодо перенесених за встановленими судами обставинами моральних страждань та хвилювань, та наданих на їх підтвердження доказів, внаслідок чого обґрунтовано наведені мотиві достатності суми компенсації у розмірі 500 грн для відшкодування на користь позивача.

Тому, виходячи із відсутності апеляційних скарг інших учасників справи та принципу заборони повороту до гіршого (tantum devolution quantum appellatum скільки скарги, стільки і рішення), який означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення, тобто коли особа, що оскаржує рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення, з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

За такого рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14 травня 2024 року, в якому усунута описка за ухвалою того ж суду від 16 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

Т. В. Крамаренко