Справа № 214/6722/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 вересня 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Фастовець Ю.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції)

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики до відповідача ОСОБА_2 та просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 15 000,00 грн. за договором позики від 19.06.2023, посилаючись на порушення відповідачем умов договору позики з приводу повернення позичених коштів. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що у період з 10.05.2020 по 05.03.2022 вона проживала однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу. Вона є власником автомобіля КІА К5 державний номер НОМЕР_1 , яким у період спільного проживання користувався відповідач. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 потрапив на належному їй автомобілі у дорожньо-транспортну пригоду, у зв`язку з чим її транспортному засобу було завдано пошкоджень. У зв`язку з війною вона змушена була виїхати з України та у період з 09.03.2022 по 26.07.2023 перебувала з дітьми за кордоном. 31.08.2022 вона отримала від страхової компанії страхове відшкодування за ремонт автомобіля в сумі 100 613,44 грн. та оскільки відповідач перебував в Україні за усною з ним домовленістю вона перерахувала йому 100 000,00 грн. на ремонт автомобіля. Однак відповідача не доплатив за ремонт 15 000,00 грн., витративши їх на власні потреби, тому задля ремонту її автівки, вона перерахувала 15 000,00 грн. безпосередньо майстру, а відповідач зобов`язався повернути кошти у вказаній сумі, які були витрачені ним на власні потреби. На підтве5рдження цього факту ОСОБА_2 19.06.2023 написав власноруч розписку, відповідно до тексту якої він отримав 31.08.2022 від неї кошти на ремонт автомобіля та зобов`язується повернути їй 15 000,00 грн. до 24.07.2023 без відсотків, що підтвердив своїм підписом. Указані обставини також підтверджується листуванням між ними, тому просить задовольнити заявлені вимоги.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 02 травня 2024 року справу прийнято до провадження у зв`язку зі звільненням у відставку з посади судді ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 07 червня 2024 року розгляд справи ухвалено проводити в режимі відеоконференції з представником позивача.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 на вимогах наполягав з підстав, викладених у тексті позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_2 вимоги позову не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов.

В обґрунтування відзиву відповідачем зазначено, що ніяких грошей в сумі 15 000,00 грн. від позивачки він не отримував, на момент спірних правовідносин позивачка перебувала за кордоном та жодних достовірних доказів про те, що вона дійсно позичила йому коштів та перерахувала на карту, матеріали справи не містять. Він дійсно у січні 2022 року потрапив у дорожньо-транспортну пригоду на автомобілі позивачки, однак винним у пригоді було визнано іншого водія, який був в іншому авто. Не порадившись з юристом він повірив ОСОБА_3 про свою винуватість та погодився допомогти їй в ремонті автівки: знайшов майстра з ремонту, домовився про ремонт та відвіз автівку на ремонт. Проте позивачка постійно намагалася нав`язати йому безпідставну сплату 15 000,00 грн. , погрожувала, що не дасть побачень з їх спільною дитиною, просила наперед лати їй якісь гарантії під її диктовку, створюючи для нього фіктивний борг, що підтверджується листуванням між ними в соціальних мережах. Позивачка дійсно перерахувала йому кошти в сумі 100 000,00 грн. на його картку, як виплачене страхове відшкодування, залишок після ремонту автівки в сумі 1 300,00 грн. був повернутий ним позивачці, що підтверджується платіжним документом. Доказів про сплату ОСОБА_3 додаткових 15 000,00 грн. майстру на ремонт автівки, матеріали справи не містять, тому оскільки позивачка намагається ввести суд в оману та заволодіти незаконно чужими коштами шляхом безпідставної вимоги до нього, просить відмовити у задоволенні вимог.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Як встановлено судом та не оспорюється відповідачем, 19 червня 2023 року ОСОБА_2 написав власноруч розписку про те, що отримав 31.08.2022 від ОСОБА_3 грошові кошти на ремонт автомобіля КІА К5 НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_3 і зобов`язується повернути ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн. своєчасно до 24.07.2023 без відсотків.

Факт складання указаної розписки відповідач не оспорює, заявляючи, що вона була складенаним під примусом, погрозою зі сторони ОСОБА_3 , оскільки позивачка шантажувала його шляхом заборони побачень зі спільною дитиною.

Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України, від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа № 442/8157/15-ц).

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова 16 червня 2021 року по справі № 463/5955/18 (провадження № 61-1913св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17)

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Так, у статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Для визнання правочину недійсним сторона, яка заявляє відповідну вимогу, має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину (постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16 (провадження № 61-1182св20), від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20), від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18, від 30 червня 2021 року в справі № 556/2085/19 (провадження № 61-7687св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.

Ураховуючи викладене, з метою захисту позичальника, у цивільному законодавстві закріплене право позичальника оспорити договір позики на підставі того, що гроші або речі не були отриманні ним, або отримані під впливом насильства, шантажу, погроз, психологічного чи фізичного тиску, що. Однак відповідач ОСОБА_2 в судовому порядку із вимогами про визнання договору позики недійсним не звертався, судове рішення про визнання недійсним договору позики матеріали справи не містять.

Відповідно до положень статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Тому суд приймає також до увагу надані до суду сторонами письмові докази: скріни переписки стороною відповідача датовані 11 червня (без року), де мова йдеться про з`ясування між сторонами розміру коштів, витрачених на ремонт автомобіля за відсутності психологічного впливу на ОСОБА_5 , а також надані стороною позивача скріни переписки датовані 17 червня (без року), з яких вбачається згода ОСОБА_2 щодо наявності у нього боргу в сумі 15 000,00 грн. , строки їх виплати, тощо.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України).

Таким чином, оскільки доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, суд виходить з того, що борг позивачу не повернуто і тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивачем сплачено при подачі позову судовий збір у сумі 1 073,60 грн., який суд вважає можливим відшкодувати позивачу.

Керуючись статями 1046-1050 ЦК України, статями10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 19.06.2023 у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору суму 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача адвокат Кравченко Андрій Миколайович, робоче місце за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 06 вересня 2024 р.

Суддя А.В. Ткаченко