Справа № 450/1491/19 Провадження № 2/450/730/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2024 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представника третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_3 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблий Л.З., Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21

про (предмет позову):

визнати незаконними та скасувати рішення Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 1113 від 10.07.2015 року; № 1119 від 10.07.2015 року; № 1122 від 10.07.2015 року; № 690 від 27.06.2017 року,

скасувати державну реєстрацію права приватної власності на земельні ділянки із кадастровими номерами :01:003:1636 площею 0,1381 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка належить на праві власності ОСОБА_3 - дата державної реєстрації прав 29.12.2017 року, номер запису про право 24292691 та кадастровим номером :01:003:1637 площею 0,4889 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить на праві власності ОСОБА_3 - дата державної реєстрації прав 29.12.2017 року, номер запису про право 24292508, які розташовані в с. Солонка Пустомитівського району Львівської області,

суд постановив

позиція позивача (підстава позову): позивач зазначає, що є власником нежитлової будівлі цеху. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме № 21196267від 09.12.2008 року, за Позивачкою зареєстровано право власності на будівлю складу загальною площею 95,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності/ - / 08.12.2008 / виданого Солонківською сільською радою на підставі рішення XVI сесії п`ятого демократичного скликання № 599 від 02.12.2008 року, тому вказане свідчить про те, що Позивач відповідно до положень чинного законодавства набув право власності на земельну ділянку, яка знаходиться під вказаним об`єктом нерухомості, а також в частині, яка необхідна для його обслуговування.

Вказана позиція підтверджується практикою Верховного Суду. Зокрема, у постанові по справі № 910/1056/18 на підставі аналізу положень ст. 377 ЦК України, статей 120, 125 ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, Верховний Суд дійшов висновку, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні. Відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна. Тільки в липні 2018 року позивачка дізналася про порушене право.

10 липня 2015 року Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області прийняла рішення № 1113, яким затвердила гр. ОСОБА_22 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Солонка Пустомитівського району Львівської області; передано у власність вказаній особі земельну ділянку площею 0,1000 га ріллі з кадастровим номером :01:003:1298. 10 липня 2015 року Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області прийняла рішення № 1119, яким затвердила гр. ОСОБА_23 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Солонка Пустомитівського району Львівської області; передано у власність вказаній особі земельну ділянку площею 0,1000 га ріллі з кадастровим номером :01:003:1297. 10 липня 2015 року Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області прийняла рішення № 1122, яким затвердила гр. ОСОБА_24 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Солонка Пустомитівського району Львівської області; передано у власність вказаній особі земельну ділянку площею 0,1000 га ріллі з кадастровим номером :01:003:1299.

Вважає вищевказані рішення Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області протиправними, прийнятими з порушенням вимог чинного законодавства і як наслідок набуття права власності ОСОБА_3 незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Позиція відповіча Солонківська сільська рада Львівського району Львівської області: у судове засідання представник не з`явився.

Позиція відповідача ОСОБА_3 : заявлені позивачем позовні вимоги не визнала, подала до суду відзив на позовну заяву з якого слідує, що викладені в ній обставини суперечать фактичним обставинам справи, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблий Л.З.: в судове засідання не з`явився.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Держгеокадастру у Львівській області: явку представника у судове засідання не забезпечило.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_7 : в судове засідання не з`явилася.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_8 : в судове засідання не з`явився.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_25 : в судове засідання не з`явився.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_10 : в судове засідання не з`явився.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_11 : в судове засідання не з`явився.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_12 : в судове засідання не з`явився.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 : заявлені позивачем позовні вимоги не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву з якого слідує, що викладені в ній обставини суперечать фактичним обставинам справи, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_13 : в судове засідання не з`явилася.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_14 : в судове засідання не з`явився.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_15 : в судове засідання не з`явилася.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_16 : в судове засідання не з`явилася.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_17 : в судове засідання не з`явився.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_18 : в судове засідання не з`явився.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_19 : в судове засідання не з`явився.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_20 : в судове засідання не з`явилася.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_21 : в судове засідання не з`явилася.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

07.05.2019 ухвала про відкриття провадження у справі.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

31 грудня 2004 року листом № 03-10/162 Екологічної інспекції з охорони навколишнього природного середовища у Пустомитівському районі було погоджено вибір земельної ділянки площею 0,6 га з числа земель господарського двору для розміщення цеху по виготовленню будівельних конструкцій ПП ОСОБА_1 в с. Солонка Пустомитівського району. Листом № 12/02 від 04.01.05 року Управління культури Львівської обласної державної адміністрації погодило відведення вищевказаної земельної ділянки.

Листом від 13.07.2007 року № 785 Відділу містобудування, архітектури та житлово- комунального господарства Пустомитівської районної державної адміністрації було погоджено представлене містобудівне обґрунтування розташування цеху по виготовленню будівельних конструкцій на території Солонківської сільської ради та не заперечує щодо для ведення для цих потреб земельної ділянки площею 0,8 га.

Листом від 27.07.2007 року № 1489/01 Пустомитівської районної санітарно- епідеміологічної станції Львівської області було повідомлено про відсутність заперечень дроти будівництва цеху по виготовленню будівельних конструкцій на території Солонківської сільської ради.

Листом від 30.07.2007 року № 144 Пустомитівський районний відділ земельних ресурсів погодив місце розташування земельної ділянки для передачі в оренду ПП ОСОБА_1 для будівництва цеху по виготовленню будівельних конструкцій на площі 0,695 га за рахунок забудованих земель с. Солонка.

02 грудня 2008 року Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області прийняла рішення № 599 «Про оформлення права власності на нежитлове приміщення», яким погодилася з висновками Львівського ОД КБТІ та ЕО та вважає можливим оформлення права власності на будівлю складу загальною площею 95,7 кв.м. по АДРЕСА_1 ; Львівському ОД КБТІ та ЕО видати свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення Г- провести реєстрацію даного рішення.

09 грудня 2008 року за позивачем було зареєстровано право власності на нерухоме майно «будівля складу загальною площею 95,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 21196267 від 09.12.2008 року виданим ОКП Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

10 липня 2015 року Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області прийняла рішення № 1113, яким затвердила гр. ОСОБА_22 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Солонка Пустомитівського району Львівської області; передано у власність вказаній особі земельну ділянку площею 0,1000 га ріллі з кадастровим номером :01:003:1298.

10 липня 2015 року Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області прийняла рішення № 1119, яким затвердила гр. ОСОБА_23 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Солонка Пустомитівського району Львівської області; передано у власність вказаній особі земельну ділянку площею 0,1000 га ріллі з кадастровим номером :01:003:1297.

10 липня 2015 року Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області прийняла рішення № 1122, яким затвердила гр. ОСОБА_24 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Солонка Пустомитівського району Львівської області; передано у власність вказаній особі земельну ділянку площею 0,1000 га ріллі з кадастровим номером :01:003:1299.

27 червня 2017 року Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області прийняла рішення № 690, яким затвердила гр. ОСОБА_26 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3270 га для ведення особистого селянського господарства в с. Солонка Пустомитівського району Львівської області; передано у власність вказаній особі земельну ділянку площею 0,3270 га ріллі з кадастровим номером :01:003:1562.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, передбаченому законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Правовідносини у сфері набуття права власності на землю, врегульовані положенням Земельного Кодексу України № 2768-Ш від 25.10.2001, у тому числі тими, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, а саме до внесення змін на підставі Закону України від 28.04.2021 за № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набув чинності 27.05.2021 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ним Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність врегульовано ст. 118 Земельного Кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного Кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно із ч. 7 статті 118 Земельного Кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (абзац 2 ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України).

Відповідно до ст. 186-1 Земельного Кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до частин 9-11 ст. 118 Земельного Кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Із зазначених норм процесуального закону слідує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу позову.

Зокрема, як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме № 21196267 від 09.12.2008 року, за позивачем зареєстровано право власності на будівлю складу загальною площею 95,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності/ - / 08.12.2008 / виданого Солонківською сільською радою на підставі рішення XVI сесії п`ятого демократичного скликання № 599 від 02.12.2008 року.

При цьому, позивачем не долучено до позовної заяви копії XVI сесії п`ятого демократичного скликання № 599 від 02.12.2008 року.

В даному випадку, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що складські приміщення, які належать позивачу розташовані на земельних ділянка відповідача, про скасування реєстрації яких просить позивач.

При цьому, голослівними є доводи позивача і про нібито знесення будівлі складу, яка належить позивачці внаслідок дій відповідача.

Відтак, з наведеного випливає, що відсутні підстави стверджувати, що реєстрація права приватної власності на земельні ділянки якимось чином порушує права позивача, оскільки позивачем не доведено, яким чином пов`язані такі приміщення і земельні ділянки. Позовні вимоги в даному випадку є саме втручанням в право приватної власності відповідача.

Відповідно до ст. 40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

В даному випадку, площа об`єкту нерухомості Позивача становить 95,7 кв.м. і такий просить про скасування державної реєстрації земельних ділянок площами 0,1381 га та 0,4889 га.

При цьому позивачем окрім того що не доведено прив`язки такого складу до таких земельних ділянок, то і не надано доказів щодо необхідного розміру для обслуговування такого складу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Відповідно до Статті 1 Першого протоколу до Конвенції Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ст. 388 ЦК України).

В даному випадку, вказані земельні ділянки були придбані ОСОБА_27 на підставі відплатних Договорів купівлі-продажу від 21.07.2017 року, 30.02.2017 року, 14.03.2017 року, 14.03.2017 року що свідчить про те, що остання є добросовісним набувачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивач стверджує, що вона автоматично набула право власності на належні на даний момент Відповідачці земельні ділянки, однак нею не надано доказів прив`язки такої землі до об`єкту нерухомого майна, не надано доказів розміру землі, необхідної для обслуговування складу та остання стверджуючи про нібито наявність права власності та вчинення дій, спрямованих на порушення її права не ставить питання про витребування такої земельної ділянки.

При цьому, відповідач в даній справі є добросовісним набувачем, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

В рішенні Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп (справа 3/35-313) зазначено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Суд звертає увагу на те, що оскаржувані рішення Солонківської сільської ради є ненормативними індивідуальними актами, які встановлюють конкретні приписи, звернені до окремого індивіда, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Враховуючи наведене, а також факт того, що такі рішення були реалізовані шляхом державної реєстрації права власності на земельні ділянки за такими особами, вважаємо, що такі не можуть бути предметом позову за вимогами Позивача, по відношенню до якого такі не приймалися і більше того, дія таких вичерпана. Окрім цього Позивачем не доведено зв`язку між такими ділянками і належним їй майном.

Більше того, що право на оскарження рішень органів місцевого самоврядування мають особи, щодо яких застосовано відповідне рішення, а також особи, які є суб`єктами правовідносин, де застосовуються прийняті органами місцевого самоврядування акти.

В даному випадку такі рішення не мають жодного відношення до Позивача, а зворотнього нею не доведено.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

В даному випадку прийняття оскаржуваних рішень та подальша приватизації землі відбувалася саме з формування нових земельних ділянок. При цьому підчас прийняття таких рішень жодних відомостей щодо реєстрації права власності, тощо на такі землі не було.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 зазначила, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що, установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Таким чином, суду не доведено, що оскаржуваними рішеннями відповідача було порушено право власності позивача, оскільки набуття такого судом не встановлено, а тому відмовляючи у задоволенні позову суд зазначає, що доводи позивача про порушення її прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу спірними рішеннями Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 1113 від 10.07.2015 року; № 1119 від 10.07.2015 року; № 1122 від 10.07.2015 року; № 690 від 27.06.2017 року на її конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивача з указаними рішенням, без належного на те обґрунтування, що не є тотожним порушенню права чи інтересу, а протилежного суду не доведено.

Щодо вказівки представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у відзиві від 26.12.2019 року на пропуск позивачем строку позовної давності, то суд виходить із такого:

згідно вимог ЦК України в редакції від 19.12. 2011 року (п. 4 ч. 1 ст. 268) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року № 4176-VI п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено. Згідно п. 3 ч. 5 розділу ІІ ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Позивач звернувся до суду із позовом що розглядається 07.05.2019 року.

ВСУ у справі за № 6-2469цс16 висловлена така правова позиція: пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №445/25/16.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

В судовому засіданні не встановлено підстав вважати, що рішення Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 1113 від 10.07.2015 року; № 1119 від 10.07.2015 року; № 1122 від 10.07.2015 року; № 690 від 27.06.2017 року впливають та права та інтереси позивача ОСОБА_1 а відтак, в задоволенні позову слід відмовити по суті.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відтак, суд не знаходить за можливе давати оцінку іншим доводам сторони позивача, оскільки такі не впливають на вирішення спору по суті.

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35)

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов`язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. П. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих ним повноважень судом створені належні умови для надання сторонами доказів, заявлення клопотань витребування додаткових доказів.

Проте, представником позивача, наданих йому законом прав не реалізовано та не надано суду доказів, на підтвердження того, що позивач не мав можливості довідатися про оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування, яке перебуває у загальному доступі.

У п. 11 Постанови № 14 від 18.12. 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум ВСУ роз`яснив наступне: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, заявлена позивачем позовна вимога про визнати незаконними та скасувати рішення Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 1113 від 10.07.2015 року; № 1119 від 10.07.2015 року; № 1122 від 10.07.2015 року; № 690 від 27.06.2017 року задоволенню не підлягає у зв`язку і пропуском трьохрічного строку позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Проте, наслідки спливу строку позовної давності визначенні ч. 4 ст. 267 ЦК України не підлягають застосуванню, оскільки суд відмовляє у позові оскільки такий безпідставний.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи по захист свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст.16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду по захист наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від цього вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт та предмет спору, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_3

про (предмет позову):

визнати незаконними та скасувати рішення Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 1113 від 10.07.2015 року; № 1119 від 10.07.2015 року; № 1122 від 10.07.2015 року; № 690 від 27.06.2017 року,

скасувати державну реєстрацію права приватної власності на земельні ділянки із кадастровими номерами :01:003:1636 площею 0,1381 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка належить на праві власності ОСОБА_3 - дата державної реєстрації прав 29.12.2017 року, номер запису про право 24292691 та кадастровим номером :01:003:1637 площею 0,4889 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить на праві власності ОСОБА_3 - дата державної реєстрації прав 29.12.2017 року, номер запису про право 24292508, які розташовані в с. Солонка Пустомитівського району Львівської області, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 08.08.2024 року.

Учасники справи: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 ; Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області, , с. Солонка, вул. Центральна, 3; ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 ; приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблий Любомир Зіновійович, с. Солонка, вул. Центральна, 1; Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, , м. Львів, пр. Чорновола, 4; ОСОБА_7 , АДРЕСА_4 ; ОСОБА_8 , АДРЕСА_5 ; ОСОБА_9 , АДРЕСА_6 ; ОСОБА_10 , АДРЕСА_7 ; ОСОБА_11 , АДРЕСА_8 ; ОСОБА_12 , АДРЕСА_9 ; ОСОБА_5 , АДРЕСА_10 ; ОСОБА_13 , АДРЕСА_11 ; ОСОБА_14 , АДРЕСА_12 ; ОСОБА_15 , АДРЕСА_13 ; ОСОБА_16 , АДРЕСА_14 ; ОСОБА_17 , АДРЕСА_15 ; ОСОБА_18 , АДРЕСА_16 ; ОСОБА_19 , АДРЕСА_17 ; ОСОБА_20 , АДРЕСА_18 ; ОСОБА_21 , АДРЕСА_19 .

СуддяЄ. О. Данилів