Справа № 367/6055/21
Провадження №2/367/968/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

30 липня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області в складі

судді Карабаза Н.Ф.,

за участю секретаря Шемігон В.А.,

заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в:

До Ірпінського міського суду звернулася ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення зазначивши, що квартира АДРЕСА_1 , належить їй на праві приватної власності, згідно договору купівлі-продажу від 12.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нельзіним М.С., про що свідчить запис про право власності №9633590 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Місце проживання відповідачів ОСОБА_2 з 26.06.2015 року та ОСОБА_3 з 28.08.2015 року, з її згоди, як власника нерухомого майна, було зареєстровано у квартирі за вище зазначеною адресою, останні до теперішнього часу проживають у ній. Відповідач ОСОБА_2 є їй рідною сестрою, а відповідач ОСОБА_4 - племінницею. На початку вересня 2015 року ОСОБА_2 поїхала на роботу до Китаю, де перебувала з початку вересня 2015 року по грудень 2018 року. В квартирі в м. Ірпінь залишились проживати вона та племінниця ОСОБА_3 . На початку листопаду 2018 року вона поїхала на 6 місяців до Львова у відрядження. Восени 2018 року ОСОБА_2 , ще будучи в ОСОБА_5 , стала надсилати повідомлення з образами, погрозами помсти, нібито за те, що я образила її доньку. Взимку 2018 року ОСОБА_2 повернулася до м. Києва. Вона відмовлялася спілкуватися з нею, це супроводжувалося заявами про те, що вони не сестри. На початку лютого 2019 року ОСОБА_2 повідомила їй, що в квартирі відключили газ, через те, що існує заборгованість та вимагала негайно сплатити за газ в агресивний формі, посилаючись знову на те, що вона не має роботи і засобів для існування. Вона сплатила значну частину заборгованості за оплату послуг з газопостачання. Газопостачання було відновлене. Також вона сплатила інші комунальні рахунки. У травні 2019 року вона повернулася до Києва та зупинилася в квартирі подруги, знаючи, що до квартири в м. Ірпені безперешкодного доступу не має. Зазначає, що коли їхала тимчасово до Львова, то взяла з собою тільки необхідні особисті речі, а все інше, включаючи документи, цінності та гроші в сумі 10 000 доларів США для розрахунку за договором безпроцентної позики, що був забезпечений іпотекою, залишила в квартирі. 25 чи 26 травня 2019 року, поїхала в свою квартиру в ОСОБА_6 забрати речі своєї доньки й онуки, які приїхали в гості та хотіла повідомити сестрі про приїзд рідних, користуючись, нагодою спробувати вирішити конфлікт, що починав розростатись. Однак, не змогла потрапити до власної квартири через те, що ОСОБА_2 закрилася двері на ключ зсередини квартири і, висловлюючись нецензурно, висловлювала образи на її адресу, відмовлялася пускати її у власну квартиру, тому довелося викликати наряд поліції. Відповідач ОСОБА_2 намагалася не дати забрати власні речі, вела себе агресивно в присутності представників поліції, не хотіла їм відкривати двері, близько години довелося її вмовляти. Вона намагалася вирішити ситуацію в мирний спосіб. Однак, відповідачі чинили ій усілякі перешкоди та не пускали до помешкання. В 2019 році багато разів їздила у відрядження за кордон, тому не мала змоги вирішувати питання про усунення перешкод в володінні і користуванні житлом в суді. На початку 2020 року переїхала до квартири своєї подруги, в березні почався карантин. Вона була незаконно позбавлена житла. В серпні 2020 року, коли знову намагалася потрапити до своєї квартири, зрозуміла, що відповідачі змінили замок, нових ключів їй не передали. Тому вимушена була знову викликати наряд поліції. Таким чином, причиною її не проживання за вказаною адресою є створення їй перешкод ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , замінено замок на вхідній двері, ключів від якого вона не має, створено умови, за яких їх спільне проживання є неможливим. Вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу неможливості потрапити до власного житлового приміщення. Окрім того, між ними не було укладено будь-якої угоди щодо користування відповідачами житловим приміщенням на постійній основі, про що свідчить відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо. Вона, як власник квартири категорично заперечую проти подальшого проживання відповідачів у належній їй квартирі через неможливість співжиття. Звертає увагу суду на той факт, що квартира АДРЕСА_1 , має лише 1 (одну) житлову кімнату площею 17,3кв.м. та загальну площу 44,6кв.м., що також робить неможливим для її проживання із відповідачами в одній квартирі. Згідно інформаційної довідки № 264659795 від 06.07.2021 року за відомостями реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 станом на 06.07.2021 року є власником будинку загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 39,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою площею 0,1016 га на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1395 від 21.09.2011 року. А отже, у власності відповідача ОСОБА_2 є інше житло. Просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вселити її до житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів на її користь судові витрати по справі в солідарному порядку.

Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Кузьмичов С.Г. через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися. Заяву про слухання справи за їх відсутності не надали, причини неявки суд не повідомили. Про час і місце слухання справи повідомлені належним чином.

Дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37397661 від 12.05.2015, Інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.11.2020 № 230989089 ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 ; форма власності приватна; підстава для державної реєстрації договір купівлі-продажу від 12.05.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нельзіним М.С., реєстровий номер 1994.

Згідно договору купівлі-продажу від 12.05.2015 року, укладеного між ТОВ «ЄВРАЗІЯБУД ТРЕЙД» та ОСОБА_1 , остання придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,6 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м. Згідно даних адресної картки за адресою АДРЕСА_3 зареєстровано: власник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 26.06.2015 року; сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 26.06.2015 року; племінниця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації 28.08.2015 року; донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації 28.08.2015 року.

Згідно з Інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.07.2021 № 264659795 ОСОБА_2 є власником будинку, за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право.

Частинами 1 і 4 статті 41Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту першого статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Положення даної статті кореспондуються із частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно вимог статті 405 Цивільного кодексу України Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України регламентують право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на нежитлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до Постанови ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, згідно з положеннями статті 391 ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

З урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом безспірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 .

Відповідачі як сестра та племінниця позивача ОСОБА_1 за її згодою були прописані та вселилися у квартиру АДРЕСА_4 . в 2015 року.

Відтак, відсутні підстави вважати, що відповідачами порушений порядок вселення в квартиру (ст. 358 ЦПК України) чи останні самоправно зайняли приміщення (ч.3 ст. 116 ЖК).

Однак, відповідачами не спростовано, твердження ОСОБА_1 , щодо тимчасового їх проживання у її квартирі. Не надано відповідачами і укладених будь-яких угод щодо користування ними квартирою АДРЕСА_4 на постійній основі, зокрема договору оренди, чи безоплатного користування.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Аналогічна правова позиція відображена у постанові ВС від 22 серпня 2022 року у справа № 348/1072/20.

Згідно з частинами першою та третьою статті 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Позивач зазначає, що відповідачами чиняться перешкоди у здійсненні її права власності на квартиру АДРЕСА_4 , а саме: проживання у зазначеній квартирі, оскільки, відповідачами замінено замки у вказаному житлі, ключів від яких їй, як власнику, відповідачами не надано, до помешкання відповідачі її, як власника, не впускають. Даний факт підтверджено неодноразовими зверненнями до правоохоронних органів.

Зокрема з постанови Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2020 року вбачається, що ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Зі змісту вказаної постанови, вбачається, що 07.11.2020 р. о 12:36 год., ОСОБА_2 , знаходилась за місцем мешкання: АДРЕСА_5 , вчинила конфлікт по відношенню до сестри ОСОБА_1 , кидалась з ножем та не пускає її до квартири, чим вчинила правопорушення передбачене ч. 1 ст.173-2 КУпАП. ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що вона не визнає вини у вчиненні правопорушення, так як її сестра вже більше двох років не живе в квартирі. ОСОБА_1 хоче продати цю квартиру без відома ОСОБА_2 , у зв`язку з тим що виникає спір про право. ОСОБА_2 змінила вхідний замок. 07.11.2020 р. коли ОСОБА_1 приїхала, ОСОБА_2 впустила її до квартири, ОСОБА_1 почала вимагати ключі, в них почався конфлікт, але погроз та насильства не було.

Відповідачами жодними належними доказами не спростовані твердження позивача, про те, що вони замінили вхідний замок від квартири АДРЕСА_4 та не надали нових ключів ОСОБА_1 , чим чинять останній перешкоди в користуванні житлом.

Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з квартири та вселення її до житлового приміщення є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Також, питання гонорару адвоката врегульовані в статтях 28-30 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року 09 червня 2017 року, із змінами затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Позивач ставить вимогу стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 000,00грн., при цьому додає копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія ДН № 151854 від 14 липня 2021 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2586 від 27.06.2007 р., договір про надання правової допомоги від 14 липня 2021 року, укладені між Адвокатським бюро «Кузьмичова Сергія», в особі керуючого Бюро Кузьмичова Сергія Геннадійовича та ОСОБА_1 , згідно умов якого бюро приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу щодо представництва інтересів клієнта у Ірпінському міському суді Київської області у справі за позовом клієнта до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Згідно п. 3.1 розмір гонорару, який клієнт сплачує Бюро за надану в межах цього договору правову допомогу, визначається сторонами у фіксованому розмірі у сумі 27 000,00грн.

Однак, ні позивачем, ні його представником не надано жодного доказу щодо підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт (детальний опис виконана них робіт акт наданих послуг).

Крім того, позивач не надає жодного документального підтвердження щодо здійснення ОСОБА_1 оплати витрат на правову допомогу саме в розмірі 27 000грн.

Крім того, адвокатом не надано і конкретизованого розрахунку визначення вартості наданих ним юридичних послуг, що позбавляє суд визначити її співмірність зокрема, зі складністю справи та виконаними роботами.

На необхідність дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат неодноразово звертав увагу Верховний Суд.

Велика Палата у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У справі № 922/3812/19 Верховний Суд зазначив, що суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вимога ОСОБА_1 щодо стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи на суму 27 000,00грн. не підлягає задоволенню в повному обсязі, як така, що необґрунтована та безпідставна.

Також, при задоволенні позову у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідачів слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно задоволених вимог.

Судом встановлено, що позивачем згідно квитанцій сплачено судовий збір у розмірі 1816,00грн. за подання позовної заяви, який підлягає стягненню з відповідачів.

Керуючись ст. 41, 47 Конституції України, ст. 64, 116, 150, 156 ЖК України, ст.11, 15, 16, 29, 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 12, 81, 83, 89, 141, 142, 247, 263-265, 268, 280-282, 352 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 1816,00грн по 908,00грн. з кожного.

В решті позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Ірпінським міським судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Позивач має право оскаржити рішення до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н.Ф. Карабаза