Справа № 214/1715/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 вересня 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Фастовець Ю.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за договором про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 та просить суд стягнути з відповідача за договором про поділ майна подружжя компенсацію у розмірі 450 000,00 грн., інфляційні втрати у сумі 2 620,10 грн., 3% річних у сумі 13 500,00 грн. від простроченої суми сплати компенсації, посилаючись на невиконання відповідачем умов договору від 10.02.2021. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що з 07.07.1995 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають повнолітню дитину, рішенням суду від 08 серпня 2021 року шлюб між ними розірвано. Після припинення фактичних шлюбних стосунків, вони з відповідачем 10 лютого 2021 року за взаємною згодою уклали договір про поділ майна подружжя, за яким домовились припинити право спільної сумісної власності подружжя та визначити способи розподілу спільного майна: домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельних ділянок площею 0,1000 га і 0,0746 га за цією ж адресою , квартири АДРЕСА_2 . Згідно умов договору до особистої приватної власності відповідача перейшов житловий будинок із земельними ділянками, а до її власності перейшли квартири та нежитлове приміщення. Однак, оскільки при поділі майна вони з відповідачем відійшли від рівності часток, ними в нотаріально посвідченому договорі було погоджено сплату відповідачем їй грошової компенсації з його особистих коштів в сумі 450 000,00 грн. не пізніше 01.06.2021, на що вони погодилися і підписали зазначений договір у нотаріуса під відеозапис. Разом з тим, відповідачів взятих на себе зобов`язань за договором не виконав, тому на підставі статей 509, 625 ЦК України, просить вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 22 травня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 14 листопада 2023 року зупинено провадження у справі до розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіда Євгеній Михайлович, про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним.

Ухвалою суду від 07 червня 2024 року поновлено провадження у справі та прийнято справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у зв`язку зі звільненням у відставку з посади судді ОСОБА_5 .

У судове засідання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з`явилися.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні на вимогах позову наполягав з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність погодженими сторонами умовами договору дійсним обставинами справи та відсутність підстав для застосування до вказаних правовідносин положень ст. 625 ЦК України.

Відзиву на позов відповідач не подав.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, 10 лютого 2021 року між ОСОБА_3 , як дружиною, та ОСОБА_4 , як чоловіком, було укладено договір про поділ майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є.М. за реєстрованим № 147 (а.с. 11-13).

Відповідно до пункту 3 цього договору сторони домовились, що після укладання цього договору в особисту приватну власність ОСОБА_4 переходить наступне майно: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки за вказаною адресою, площі яких становлять 0,1000 га та 0,0746 га. До особистої приватної власності ОСОБА_3 переходить квартира за адресою АДРЕСА_3 та нежитлове приміщення після реконструкції квартир за адресою АДРЕСА_4 .

Пунктом 2 спірного договору сторони погодили вартість майна, з посиланням на відповідні звіти про оцінку майна, а саме: вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 1 024 500,00 грн., земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га 40 000,00 грн., земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0746 га 29 840,00 грн. (підпункти 2.1-2.3 договору), квартири за адресою: АДРЕСА_3 130 000,00 грн., нежитлового приміщення після реконструкції квартир за адресою: АДРЕСА_5 , № 29 342 000,00 грн. (підпункти 2.4-2.5 договору).

Відповідно до пункту 4 договору сторони за власним розсудом, розуміючи значення своїх дій, відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України відійшли від рівності часток при розподілі майна. Враховуючи той факт, що майно, зазначене у п.п. 2.1, 2.2., 2.3 має значну сукупну вартість та за домовленістю сторін за цим договором, чоловік сплачує дружині компенсацію у розмірі 450 000,00 грн. за рахунок його особистих коштів не пізніше 01.06.2021. На підтвердження виконання цього пункту дружина зобов`язана видати чоловіку заяву про повний розрахунок, справжність підпису на якій повинно бути засвідчено нотаріально.

Пунктом 5 спірного договору визначено, що після підписання цього договору майнові претензії сторін щодо спільного майна подружжя вважаються врегульованими

Згідно пункту 8 договору, сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що жодна з них не поставлена цим договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних стосовно себе умовах, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається сторонами у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають.

Відповідач ОСОБА_4 у серпні 2023 року звернувся до суду із позовом про визнання недійсним указаного договору від 10.02.2021, посилаючись на той факт, що із вказаними умовами договору він не ознайомився, нотаріусом повний текст спірного договору йому не зачитувався, тому він лише підписав договір, виходячи з домовленості, яка існувала з відповідачем щодо рівності часток подружжя при поділі спільного майна.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіда Євгеній Михайлович про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя від 10.02.2021, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є.М.

Рішення суду від 17.01.2024 оскаржувалось в апеляційному порядку, постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2024 року залишено без змін (а.с. 59-63).

Таким чином, договір про поділ майна подружжя від 10.02.2021 чинний, між сторонами не розірваний, недійсним в судовому порядку не визнавався, підстави для визнання його нікчемним відсутні.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як вбачається зі змісту статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відтак, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

У судовому засіданні стороною відповідача не доведено факт належного виконання умов договору в частині погодженого сторонами пункту 4 договору, а саме сплати чоловіком дружині в рахунок компенсації 450 000,00 грн. у строк до 01.06.2021, а тому ураховуючи договірні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та невиконання в погоджений строк грошового зобов`язання, суд вважає доведеними в цій частині вимоги, які підлягають задоволенню в повному обсязі.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 127/6494/21 (провадження № 61-4192св22) виснував, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Стороною позивача надано розрахунок інфляційних втрат за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання (а.с. 22) та 3% річних (а.с. 35), який не спростований стороною відповідача та з яким погоджується суд, тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України).

Відповідач ОСОБА_4 відзиву на позов та доказів на обґрунтування своїх заперечень, до суду не подав, тому суд розглядає справу на підставі наданих сторонами належних та допустимих доказів, оскільки згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати по сплаті судового збору, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 525, 526, 611, 625, 630 України, статями 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за договором про поділ майна подружжя повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму компенсації за договором про поділ майна в розмірі 450 000 (чотириста п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 620 (дві тисячі шістсот двадцять) гривень 10 коп., 3% річних в розмірі 13 500 (тринадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору суму 4 661 (чотири тисячі шістсот шістдесят одна) гривня 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 06 вересня 2024 р.

Суддя А.В. Ткаченко