Провадження № 22-ц/4808/788/24
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Томин О.О.,

секретаря Кузів А.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

заступник начальника Центрального відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Грещук Ю.З. в інтересах ОСОБА_2 ,

відповідачка ОСОБА_3 ,

представник відповідачки адвокат Савчук Р.Р.;

перекладач: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє заступник начальника Центрального відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Грещук Юлія Зіновіївна, до ОСОБА_3 про визнання незаконним переміщення та подальшого утримання дитини, зобов`язання повернути дитину до місця постійного проживання, відібрання дитини та передання батькові, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 адвоката Савчука Романа Романовича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Кіндратишин Л.Р. 14 березня 2024 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 22 березня 2024 року,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року представник позивача звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання незаконним переміщення та подальшого утримання дитини, зобов`язання повернути дитину до місця постійного проживання, відібрання дитини та передання батькові.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Ясберень Угорщина. Дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала в Угорщині, що підтверджується відповідною довідкою патронажної медсестри та копією витягу дитячої медичної картки.

Позивач стверджує, що він з ОСОБА_6 розпочав спільне проживання у 2019 році, а одружився з нею 18.04.2020. ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 і батьки виховували її разом від народження. 16 серпня 2023 року відповідач зібрала свої та дитячі речі, без згоди позивача виїхала в Україну, де відтоді перебуває.

20 вересня 2023 року електронною поштою до Міністерства юстиції через Міністерства юстиції Угорщини надійшла заява позивача від 04.09.2023 про сприяння поверненню дитини до місця постійного її проживання в Угорщині.

06 жовтня 2023 року Західним міжрегіональним управління Міністерства юстиції направлено ОСОБА_8 рекомендований лист з повідомленням про вручення з проханням прибути 13.10.2023 ( резервна дата 16.10.2023) до Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги для проведення співбесіди. Станом на 18.10.2023 ОСОБА_9 на співбесіду не з`явилася. Повідомлення про вручення їй листа з відділення Укрпошти також не повертається.

24 жовтня 2023 року на підставі заяви позивача Міністерство юстиції звернулось до Національної поліції України з проханням встановити місцезнаходження дитини на території України, оскільки точне місцеперебування дитини позивачу не було відомо.

25 листопада 2023 року Міністерством юстиції України отримано відповідь від Національної поліції України, відповідно до якої установлено, що ОСОБА_10 із серпня 2023 по цей час перебуває разом із своєю матір`ю ОСОБА_11 , 1998 року народження: АДРЕСА_1 .

Таким чином, відповідач одноосібно в порушення батьківських прав позивача прийняла рішення про зміну дитиною держави її постійного місця проживання. Своїми діями, зокрема, переховуючи дитину та не повертаючи її до постійного місця проживання в Угорщину, відповідач порушує права дитини та позивача, зокрема, право дитини на належне батьківське виховання та право позивача на визначення місця проживання дитини.

Вважає, що відповідач неправомірно здійснила незаконне вивезення та здійснює подальше протиправне утримання дитини на території України.

Угорщина є державною, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, у тому числі визначення місця її проживання.

Просив визнати незаконним переміщення та подальше утримання відповідачкою на території України малолітньої дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зобов`язати відповідача повернути дитину до місця постійного проживання в Угорщині АДРЕСА_2 , протягом 10 днів з дня отримання повного тексту рішення; якщо відповідачка відмовиться повертати дитину до Угорщини, відібрати дитину та передати батьку (а.с.1-9, том 1).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2024 року позов задоволено частково. Визнано незаконним переміщення та утримання ОСОБА_3 на території України малолітньої дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зобов`язано ОСОБА_3 повернути малолітню дитину ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до місця її постійного проживання АДРЕСА_2 (а.с.246-255, том.1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності дають підстави вважати, що відповідачка в порушення батьківських прав позивача самостійно прийняла рішення щодо зміни місця проживання їх спільної малолітньої доньки і фактично визначила її нове місце проживання в Україні, без згоди батька, чим порушила батьківські права позивача, як батька дитини, а також право дитини на належне виховання обома батьками. У зв`язку з чим дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та вивезення відповідачем з Угорщини їхньої доньки.

Суд також вважав, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи. Відповідачкою не було спростовано наведених у позовній заяві обґрунтувань та доказів, зокрема згоди батька на переміщення дитини чи на те, що ним фактично здійснювались права піклування на момент переміщення дитини, а також не надано доказів того, що існує серйозний ризик чи що повернення дитини до місця її постійного проживання (Угорщина) загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою. Взявши до уваги, що Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не ставить витання повернення дитини до місця постійного проживання в залежність від громадянства дитини, а вирішення питання про повернення дитини до країни місця постійного проживання з метою вирішення компетентним судом питання щодо місця проживання дитини та опіки над нею, пов`язується з місцем постійного проживання дитини, а не належністю до громадянства, а предметом позову є виключно повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання, дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення малолітньої дитини до місця її постійного проживання в Угорщину.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про відібрання дитини та передання її батькові рішення суду не оскаржується, тому і не переглядається судом апеляційної інстанції в цій частині.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, представником ОСОБА_3 адвокатом Савчуком Р.Р. подана апеляційна скарга з мотивів неповноти з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Вказує, що починаючи з серпня 2023 року по сьогоднішній день дитина проживає лише з відповідачкою та прижилась у своєму новому середовищі, відповідачка забезпечила для дитини комфортні умови для проживання. За таких обставин очевидно, що малолітня ОСОБА_14 , враховуючи її вік (їй виповнилось всього 3 роки) є дуже морально та психологічно прив`язаною до своєї матері, а тому розлучення із нею може мати негативні психотравмуючі наслідки для дитини, а отже явно не відповідає її інтересам.

Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що повернення малолітньої ОСОБА_14 до Угорщини буде відповідати інтересам дитини. Зокрема, позивачем не надано будь-яких відомостей про житлове приміщення, в якому він планує проживати з дитиною (на якій підставі він його використовує - право власності, оренди, тощо), про своє місце роботи та матеріальний стан, щодо стану здоров`я (відсутності психічних захворювань, наркотичної залежності, тощо).

З серпня 2023 року по сьогодні позивач повністю самоусунувся від обов`язку по утриманню дочки ОСОБА_14 , не виділяє будь-яких коштів на її утримання та не цікавиться її матеріальним забезпеченням.

Суд прийняв до уваги довідку патронажної медсестри Тонте ОСОБА_15 від 17.08.2023 року, не надавши при цьому правову оцінку тому факту, що відомості, які викладені в такій довідці явно виходять за межі компетенції медичного працівника. Так, медична медсестра не має будь-яких повноважень підтверджувати чи спростовувати факт проживання дитини за певною адресою, підтверджувати факт перетину самостійного догляду позивачем малолітньої ОСОБА_14 чи участі в її догляді бабусі, визначати рівень фінансового забезпечення відповідача, тощо. Отже, вказана довідка патронажної медсестри від 17 серпня 2023 року є недопустимим та недостовірним доказом.

Згідно ст.15 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей судові або адміністративні органи Договірної держави, перед тим, як видати розпорядження або повернення дитини, можуть просити заявника одержати від уповноважених держави постійного проживання дитини рішення або інший документ, що містить визначення переміщення або утримання як незаконного акта відповідно до статті 3 Конвенції.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої особи Службу у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, що фактично позбавило суд можливості повно та всебічно з`ясувати всі обставини справи. В ході судового розгляду не було досліджено матеріально-побутові умови проживання малолітньої дитини, не було здійснено її психолого-педагогічну характеристику з метою визначення її особистої прихильності до одного з батьків, що є необхідним у відповідності до ч.2 ст.13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Повернення дитини до Угорщини може завдати їй моральну шкоду у зв`язку з розлученням із мамою та залишення України, де вона протягом восьми місяців призвичаїлась до нових умов життя та соціального оточення.

Просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Стягнути з позивача на користь відповідачки понесені нею витрати (а.с.2-6, том 2).

Позиція інших учасників справи

Заступник начальника Центрального відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Грещук Ю.З. в інтересах ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу.

Вказує, що суд першої інстанції правомірно зазначив, що факт набуття ОСОБА_16 громадянства України не має значення для вирішення даної справи, оскільки Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не ставить питання повернення дитини до місця постійного проживання в залежність від громадянства дитини, а вирішення питання про повернення дитини до країни місця постійного проживання з метою вирішення компетентним судом питання щодо місця проживання дитини та опіки над нею, пов`язується з місцем постійного проживання дитини, а не належністю до громадянства, а предметом позову у справі що розглядається є виключно повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання.

Посилання Відповідачки на ч. 1,2 ст. 25 Конституції України є хибним у даному випадку, оскільки дана стаття встановлює, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами. Однак, справа щодо повернення дитини в державу її постійного місця проживання стосується зовсім інших правовідносин, і в даній справі судом першої інстанції не було прийнято рішення щодо вигнання громадянина України за її межі або видання громадянина.

Розглядаючи питання щодо повернення дитини до держави постійного місця проживання, суд не може вирішувати по суті питання щодо піклування про дитину та визначення її місця проживання, оскільки це питання, виходячи зі змісту статті 16 Конвенції, належить до виключної компетенції держави постійного проживання дитини. Відповідачем у справі не надано достатніх та переконливих доказів того, що повернення дитини до держави її постійного місця проживання Угорщини, спілкування із батьком, нанесе дитині фізичну або психічну шкоду.

Просить рішення суду залишити без змін (а.с.22-28, том.2).

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи: позивача ОСОБА_2 , заступника начальника Центрального відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Грещук Ю.З. в інтересах ОСОБА_2 , відповідачку ОСОБА_3 , представника відповідачки адвоката Савчук Р.Р, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Об`єднаним муніципалітетом с. Ясфелшосентдьордь, ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась Уташі Лаура у м. Ясберень, батьки ОСОБА_1 , ім`я матері при ОСОБА_17 ОСОБА_18 , місце походження : с. Ясфелшосентдьордь. Мати є громадянкою України ( а.с. 62,63, том 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_18 18.04.2020р. зареєстрували шлюб у м. Ясберень. Прізвище дружини після реєстрації ОСОБА_19 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , що видане Об`єднаним муніципалітетом с. Ясфелшосентдьордь) ( а.с. 68,69, том 1).

Відповідно до довідки патронажної медсестри ОСОБА_20 від 17.08.2023 (поліклініка лікарні імені Гетені Гези комітату Яс-Надькун-Солонюк відділення патронажної служби комітату с. Ясфелшосентдьордь), яка видана на прохання батька, мати вивезла дитину без відома батька. ОСОБА_10 проживає з народження в с. Ясфелшосентдьордь і отримала всі обов`язкові щеплення тут же, в с. Ясфелшосентдьордь, у доктора ОСОБА_21 . Повна обов`язкова перевірка відповідно до статусу патронажної медсестри була проведена в с. Ясфелшосентдьордь (останнього раз 27.04.2023). Останній візит патронажної медсестри відбувся 21.07.2023р., коли мати вже тривалий час перебувала за кордоном в Україні; батько доглядав за дитиною самостійно. Допомагала у догляді бабуся дитини з боку батька. В будинку було чиста та охайно, потреби дитини максимально задовольнялись, ознак браку матері не спостерігалось. Батько здатний піклуватись про дитину і має стабільне фінансове становище. Лаура мала б піти до ясел ( а.с.64,65, том 1).

В матеріалах справи наявна дитяча медична карта дитини ОСОБА_12 (12.04.2021р.), в якій міститься інформація про проведені відповідні щеплення ( а.с. 66,67, том 1).

04.09.2023 ОСОБА_1 , громадянин Угорщини, звернувся із заявою про повернення дитини ОСОБА_5 . Зокрема, у такій заяві зазначено, що дитину він та дружина ОСОБА_3 виховували від народження. 16.08.2023р. після 07 год. ранку, його дружина без його згоди зібрала свої речі та речі їхньої дитини і виїхала з дитиною в Україну. Відтоді вона перебуває там ( а.с. 74-76, 78-80, том 1).

Відповідно до довідки Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області від 06.10.2023р. за №131-24/2359-23-23, ОСОБА_3 зареєстрована з 28.05.2014р. по АДРЕСА_1 ( а.с.85, том 1).

Згідно з відповіддю департаменту карного розшуку Національної поліції України, від 24.11.2023р. за №15417/12.1.2./16-23, що адресована Управлінню міжнародної правової дороги Департаменту міжнародного співробітництва та представництва Міністерства юстиції України, з приводу місцезнаходження ОСОБА_5 , 12.04.2021, встановлено, що дитина із серпня 2023 року по даний час перебуває разом зі своєю матір`ю ОСОБА_11 , 1998 року народження, за адресою : АДРЕСА_1 . Водночас, згідно обліків Національної поліції, фактів реєстрації заяв та повідомлень щодо вчинення стосовно матері і дитини неправомірних дій, втому числі їх безвісного зникнення або викрадення, не виявлено. Умови проживання та виховання останньої задовільні ( а.с.89, том 1).

До апеляційної скарги долучено характеристику виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №35/119-12/63 від 07.11.2023 року на ОСОБА_3 , підписану старостою Микитинецького старостинського округу Іриною Паращук, із змісту якої встановлено, що відповідачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , активної участі у суспільно-громадському та культурному житті села не приймає. Станом на день видачі характеристики скарг від сусідів, жителів села на неї не поступало, проявів неадекватної поведінки з її сторони не зафіксовано (а.с.8, том 2).

Відповідно до Декларації №0001-9950-97АО про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, законний представник пацієнта ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 уклала 05.12.2023 року декларацію з лікарем першої медичної допомоги ОСОБА_22 (а.с.9, том 2).

В судовому засіданні представником відповідачки ОСОБА_3 адвокатом Савчуком Р.Р. долучено довідку підприємця ОСОБА_23 , датовану 02.09.2024 роком, із змісту якої встановлено, що дочка ОСОБА_3 ОСОБА_10 дійсно відвідує групу інтенсивного розвитку «Соняшник» з 29 серпня 2024 року.

Застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов`язання за цими договорами.

Згідно із ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Отже, міжнародні договори України по суті ієрархічно розташовуються вище від інших актів законодавства України та мають під собою конституційний статус, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Гаазькою конвенцією, яка набула чинності для України 01 вересня 2006 року.

Згідно зі статтею 1 Гаазької конвенції цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави,ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

Згідно з частиною другою статті 3 Гаазької конвенції права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.

Відмова враховувати заперечення проти повернення підпадає під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 12 Гаазької конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Крім того, у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

Системний аналіз вказаних норм у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що ці положення покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц (провадження №14-199цс19).

Європейський суд з прав людини зазначив, що «не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно (див. справи «Maumousseau та Washington», згадана вище, § 72, і «Neulinger та Shuruk», згадана вище, § 138). В контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який, відповідним чином, є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою (див., з відповідними змінами, справу «Hokkanen проти Фінляндії», рішення від 23 вересня 1994 року, § 55, Series A no. 299-A; а також «Maumousseau та Washington», згадану вище, § 62, та «Neulinger та Shuruk», згадану вище, § 141). Суд вважає, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції (див. вище, пункт 94) може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб Суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції (див. справу «Neulinger та Shuruk», згадана вище, § 133). Таким чином, Суд вважає, що стаття 8 Конвенції накладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, яке може підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько (див. згадану вище справу «Maumousseau та Washington», § 73). Це також дозволить Суду, завдання якого не полягає в заміні національних судів, здійснити покладений на нього європейський нагляд (CASE OF X v. LATVIA, № 27853/09, § 98, 101, 106, 107, ЄСПЛ, від 26 листопада 2013 року).

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Частиною другою статті 162 СК України визначено, що дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Відповідно до п. 1 ст. 6, ст. ст. 8, 13 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів виходить з того, що підстави для повернення дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Не є предметом доказування у спорах щодо повернення дитини у контексті мети та цілей Гаазької конвенції, зокрема наявності чи відсутності у матері та батька житла у власності, можливості забезпечення належних умов для проживання неповнолітньої дитини, питання психологічного ставлення дитини до кожного з батьків, реалізації батьківських обов`язків стосовно догляду, утримання та виховання дитини в іншій державі.

Крім того, при вирішенні у цій справі спору про повернення дитини до місця постійного проживання в Угорщину не приймаються до уваги обставини, які свідчать про належні умови для дитини, створені її матір`ю в Україні, а також обставини про те, що дитина прижилась у новому середовищі, оскільки дитина до дня звернення позивача з відповідним позовом до суду перебувала в Україні досить нетривалий час, менше одного року, а з огляду на малолітній вік дитини (три роки) слід дійти висновку, що дитина не буде відчувати мовного бар`єру у разі повернення її до постійного місця проживання в Угорщину.

Вирішуючи позов про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції 1980 року, суд має з`ясувати звичайне місце проживання дитини.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання підтверджується таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Отже, звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом і не оспорюється сторонами, дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з народження і до 16.08.2023 року проживала в Угорщині разом з батьком ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_3 .

Зважаючи на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що у період з 12 квітня 2021 року до 16 серпня 2023 року постійним (звичайним) місцем проживання ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була країна Угорщина, де є її звичне соціальне і сімейне оточення.

Щодо встановлення факту незаконного вивезення малолітньої дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до України ОСОБА_3 , то відповідно до матеріалів справи, а також даний факт не оспорюється самою відповідачкою, 16.08.2023 року дитина виїхала з відповідачкою за межі Угорщини без згоди батька.

Батько дитини ОСОБА_1 одразу розпочав процедуру розшуку та повернення дитини. З часу вивезення дитини і до часу розгляду справи пройшло сім місяців, до суду мало місце звернення в кінці грудня 2023 року.

До даного часу дитина не повернулася до Угорщини за місцем постійного проживання, проживає разом з матір`ю ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 .

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності дають підстави вважати, що ОСОБА_3 в порушення батьківських прав ОСОБА_2 самостійного прийняла рішення щодо зміни місця проживання їх спільної малолітньої доньки ОСОБА_14 і фактично визначила її нове місце проживання в Україні, без згоди батька, чим порушила батьківські права позивача, як батька дитини, а також право дитини на належне виховання обома батьками.

З урахуванням наведених норм, фактичних обставин справи, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 , оскільки доказів, що повернення дитини за місцем проживання батька створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток, відповідачка не надала і судом не встановлено. Повернення дитини за попереднім місцем проживання відповідатиме її найкращим інтересам, оскільки малолітня дитина проживала разом із батьком та матір`ю, проте починаючи із 16 серпня 2023 року позбавлена повноцінного спілкування із батьком.

Також під час розгляду справи встановлено, що відповідачка не має наміру повертати дитину до місця постійного проживання, підтвердивши таким чином намір залишити дитину на постійне місце проживання в Україні, за відсутності на те згоди батька.

Вказані обставини свідчать про незаконність утримання дитини в іншій країні без згоди іншого з батьків, що є порушенням права на спілкування дитини з батьком та який, у випадку залишення дитини в Україні, буде неможливим.

Ініційований батьком судовий розгляд свідчить про його прагнення до здійснення піклування і реалізацію своїх батьківських прав.

Разом з тим, колегія суддів зважає на основний принцип при вирішенні питання щодо незаконного вивезення дитини та повернення дитини до місця постійного проживання, яким є дотримання найкращих інтересів дитини.

Суд обґрунтовано виходив із наявності умов, визначених у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: Угорщина є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення місця проживання дитини; дії щодо утримування дитини в Україні порушують права піклування ОСОБА_2 , оскільки батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та подальшого знаходження дитини в Україні; позивач здійснював права на опіку до переміщення дитини та здійснював би такі права, якби не переміщення; дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року; малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досягла 16-річного віку.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав, за яких держава Україна, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання.

При цьому суд врахував факт звернення батька без зволікань до правоохоронних органів Угорщини, до Міністерства юстиції Угорщини та через нього до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, які у сукупності свідчать про прагнення батька до здійснення піклування і про реалізацію своїх батьківських прав щодо малолітньої дитини.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про необхідність повернення малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця його постійного проживання в Угорщину, що буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Натомість, відповідачкою, не надано будь-яких доказів, які б свідчили, що повернення дитини до місця свого постійного проживання поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди, або іншим шляхом створить для дитини нестерпну обстановку, оскільки дитина проживала з народження до часу незаконного вивезення в Україну в Угорщині.

Встановивши фактичні обставини, суд правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами та застосував правила Гаазької конвенції 1980 року щодо підстав повернення незаконно переміщеної дитини.

Одночасно суд наголошує на тому, що ОСОБА_3 не позбавлена можливості звернутися до повноважного суду Угорщини з позовом про визначення місця проживання дочки разом із нею у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному з`ясуванні обставин справи та дослідженні всіх доказів, наданих сторонами, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування або зміни рішення суду колегією суддів не встановлено.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись, ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Савчука Романа Романовича залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 09 вересня 2024 року.