ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 461/6885/22

провадження № 61-7373св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на постанову Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2024 року у складі колегії суддів: КрайникН. П., ЛевикаЯ. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») звернулося до суду з позовом, у якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства заборгованість за спожиті послуги з теплової енергії в розмірі 22 510,66 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 , та споживачем послуг із теплопостачання, які надає ЛМКП «Львівтеплоенерго» на підставі укладеного з нею договору від 01 грудня 2021 року.

Внаслідок несвоєчасної оплати отриманих послуг із теплопостачання у відповідачки утворилась заборгованість за період із 01 березня 2022 року до 31 жовтня 2022 року, розмір якої становить 22 510,66 грн.

Посилаючись на наведене, ЛМКП «Львівтеплоенерго» просило позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2023 року позов ЛМКП «Львівтеплоенерго» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за спожиту теплову енергію за адресою: АДРЕСА_1 , за період із 01 березня 2022 року до 31 жовтня 2022 року в розмірі 22 510,66 грн та судовий збір 2 481,00 грн, усього 24 991,66 грн.

Установивши наявність заборгованості за отримані, але не сплачені послуги з теплопостачання, надані позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції стягнув цю заборгованість з відповідачки, як власника вказаного нежитлового приміщення та споживача цих послуг.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2024 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2023 року скасовано.

Провадження у справі за позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрито.

Роз`яснено позивачу його право на звернення до апеляційного суду із заявою про передачу справи до Господарського суду Львівської області, як суду першої інстанції.

Враховуючи, що спір виник із приводу умов та порядку оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором від 01 квітня 2013 року, укладеним між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ФОП ОСОБА_1 , предметом якого є постачання теплової енергії до нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про належність цієї справи до юрисдикції господарського суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

05 червня 2024 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідили обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні справи, закривши провадження в ній.

При розгляді цієї справи суд апеляційної інстанції не застосував Закон; України «Про житлово-комунальні послуги» та Постанову Кабінету Міністрів Україні від 21 серпня 2019 року № 830, якою затверджено Правила надання послуги з постачання теплової енергії, типові договори про надання послуги з постачання теплової енергії. Натомість суд застосував Закон України «Про теплопостачання», внаслідок чого зробив помилковий висновок про те, що відповідач є споживачем теплової енергії в розумінні цього закону та ця справа належить до юрисдикції господарського суду, тому провадження підлягає закриттю.

У ЛМКП «Львівтеплоенерго» немає можливості та обов`язку встановлювати, в яких цілях споживач використовує належне йому нежитлове приміщення у житловому будинку, до якого подаються послуги, оскільки тариф від цього не змінюється.

Доводи інших учасників справи

ЛМКП «Львівтеплоенерго» подало до Верховного Суду додаткові пояснення, в яких підтримує доводи, викладені в касаційній скарзі, та наполягає на їх урахуванні й просить скасувати оскаржене судове рішення.

ОСОБА_1 через свого представника Шнира О. Б. подала відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивач уклав договір про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01 квітня 2013 року саме з ФОП ОСОБА_1 ; технічні умови на приєднання, на встановлення вузла комерційного обліку і їх погодження надавались також ФОП ОСОБА_1 ; рахунки позивач виставляв саме на ФОП ОСОБА_1 , зазначав номери виставлених рахунків, прив`язані до номера укладеного договору про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01 квітня 2013 року; оплату виставлених позивачем рахунків також проводила саме ФОП ОСОБА_1 і позивач цього не заперечував, приймав такі оплати; з метою стягнення заборгованості позивач звернувся за видачею судового наказу до господарського суду в справі № 914/2862/22, де першочергово визнав, що правовідносини у нього існують з ФОП ОСОБА_1 та за договором про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01 квітня 2013 року; саме позивач у виставлених ФОП ОСОБА_1 рахунках застосовував тарифи не для категорії споживачів «населення» згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 01 листопада 2021 року № 972, а застосовував підвищені тарифи для категорії споживачів «Інші споживачі», що свідчить про наявність правовідносин саме з ФОП ОСОБА_1 ; позивач включає в рахунки плату за абонентське обслуговування, відповідно, здійснюючи облік своїх абонентів (їх особових рахунків) і беручи за це плату, першочергово саме позивач визначив свого контрагента (сторону договору, учасника правовідносин) ФОП ОСОБА_1 , і саме дії позивача свідчать, що такою особою є ФОП ОСОБА_1 ; договір про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01 квітня 2013 року до теперішнього часу не розірваний та не припинений.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 461/6885/22.

Витребувано з Шевченківського районного суду міста Львова справу № 461/6885/22 за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

У липні 2024 року матеріали цивільної справи № 461/6885/22 надійшли до Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 .

ЛМКП «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією, суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії, зокрема до будинку АДРЕСА_1 .

01 квітня 2013 року між ФОП ОСОБА_1 та ЛМКП «Львівтеплоенерго» укладено договір № 1536/Ш про постачання теплової енергії в гарячій воді, за умовами якого теплопостачальна організація взяла не себе зобов`язання постачати споживачу теплову енергію для опалення та здійснювати гаряче водопостачання в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язувався отримувати та оплачувати одержану теплову енергію для опалення та гаряче водопостачання за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків розмір заборгованості за послуги з теплопостачання, яка виникла за адресою: АДРЕСА_1 , за період із 01 березня 2022 року до 31 жовтня 22 року становить 22 510,66 грн.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду є посилання заявника нанеправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з пунктами 1, 6, 15 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

- справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

- справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

- інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).

У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що 01 квітня 2013 року між ФОП ОСОБА_1 та ЛМКП «Львівтеплоенерго» був укладений договір № 1536/Ш про постачання теплової енергії в гарячій воді до належного на праві власності відповідачці нежитлового приміщення АДРЕСА_1 .

При цьому матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про припинення цього договору.

Також суд установив, що 20 жовтня 2022 року Господарський суд Львівської області у справі № 914/2583/22 за заявою ЛМКП «Львівтеплоенерго» видав судовий наказ про стягнення з ФОП ОСОБА_1 в користь заявника 13 500,93 грн боргу за послуги з теплопостачання до нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10 листопада 2022 року судовий наказ, виданий Господарським судом Львівської області 20.10.2022 року у справі № 914/2583/22, скасовано та роз`яснено ЛМКП «Львівтеплоенерго» про право на звернення до Господарського суду Львівської області з заявленими позовними вимогами в порядку спрощеного позовного провадження, чим підтвердив належність такого спору до юрисдикції господарського суду.

Встановивши, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є господарсько-правовими й спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі аргументи фактично зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції та виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Щодо заяви про стягнення витрат на правову допомогу

Представник ОСОБА_1 - адвокат Шнир О. Б. подав до Верховного Суду до Верховного Суду заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 21 000,00 грн, які відповідачка понесла у зв`язку з касаційним переглядом справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Колегія суддів вважає, що заява підлягає задоволенню, оскільки заявник підтвердив належними доказами понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу.

До заяви про розподіл судових витрат на підтвердження понесених позивачкою витрат на правничу допомогу долучено:

- копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 20 лютого 2008 року № 1301, видане Шнир О. Б. та копію ордера про надання правничої допомоги від 06 серпня 2024 року № 1296257;

- копію договору про надання правової допомоги від 06 серпня 2024 року, укладеного між АО «Адвокатське об`єднання «А. З. Партнери» та ОСОБА_1 ;

- копію акту виконаних робіт із детальним розрахунком робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової) допомоги від 06 серпня 2024 року;

- копії рахунку від 06 серпня 2024 року № 0608/24 на суму 21 000,00 грн;

- докази надіслання заяви та додатків до неї іншим учасникам справи.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Проаналізувавши долучені до матеріалів справи та подані на підтвердження факту понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу документи, Верховний Суд дійшов висновку, що заява про розподіл судових витрат є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 , до суду касаційної інстанції від позивача не надходило.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 21 000,00 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун