КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/6725/23

04 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційноюскаргою Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року, ухваленого під головуванням судді Диби О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» про визнання припиненими трудових відносин, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги,-

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Львівський державний завод «Лорта» про визнання припиненими трудових відносин, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 09.01.2023 року позивача було прийнято на посаду заступника директора з комерційних питань апарату управління з 10.01.2023 року, з окладом 30500 грн. на місяць, з встановленим випробувальним терміном - три місяці.

Позивач зазначав, що на підприємстві постійно порушується законодавство про працю, заробітна плата вчасно не виплачується, перша частина заробітної плати за січень 2023 року була виплачена 28.02.2023 року (тобто з простроченням 37 днів), друга частина заробітної плати за січень 2023 року була виплачена 21.03.2023 року (прострочення 42 дня), у зв`язку з чим у позивача відпала зацікавленість у працевлаштуванні на відповідній посаді у ДП «Львівський державний завод «Лорта».

Вказував, що він кілька разів звертався до ДП «Львівський державний завод «Лорта» із заявою про звільнення з 14.04.2023 року на підставі п.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю у частині термінів виплати заробітної плати, проте отримував відмови з посиланням на відсутність заборгованості по заробітній платі, а останній лист позивача від 14.04.2023 року ДП «Львівський державний завод «Лорта» залишило без відповіді.

В подальшому, наказом від 01.05.2023 року позивача було звільнено із займаної посади за п. 11 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з встановленням невідповідності займаній посаді під час випробувального терміну, про що зроблено запис у трудовій книжці позивача.

Разом з тим, 31.05.2023 року, на адвокатський запит, було отримано наказ від 25.05.2023 року про поновлення позивача на роботі, яким скасовано наказ від 01.05.2023 року про його звільнення, у зв`язку з чим внаслідок унеможливлення зміни формулювання причин та дати звільнення позивача, на думку позивача, слід визнати його трудові відносини з відповідачем припиненими за ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю відповідач при припиненні трудового договору зобов`язаний також сплатити позивачу вихідну допомогу.

У зв`язку з нездійсненням повного розрахунку у день звільнення, а саме невиплати вихідної допомоги, відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з посади.

Посилаючись на наведене, з урахуванням поданих уточнень, позивач просив суд:

- трудові відносини з ДП «Львівський державний завод «Лорта» визнати припиненими у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 за власним бажанням з 14.04.2023 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю;

- стягнути з ДП «Львівський державний завод «Лорта» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 95 727,06 грн.;

- стягнути з ДП «Львівський державний завод «Лорта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 306 036,51 грн., з урахуванням збільшення станом на день прийняття рішення у справі.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Львівський державний завод «Лорта» про визнання припиненими трудових відносин, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги - задоволено частково.

Визнано припиненими трудові відносини між ДП «Львівський державний завод «Лорта» та ОСОБА_1 з 14.04.2023 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнуто із ДП «Львівський державний завод «Лорта» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 90 180, 48 грн.

Стягнуто із ДП «Львівський державний завод «Лорта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 126 021, 44 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ДП «Львівський державний завод «Лорта» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що визнання судом першої інстанції припиненими трудових відносин між відповідачем та позивачем з 14.04.2023 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України є неправомірним, оскільки суд не може змінювати підставу звільнення, з якою відповідач не пов'язував звільнення працівника.

Вказував, що наказом від 25.05.2023 року позивача поновлено на посаді заступника директора з комерційних питань апарату управління підприємства з 02.05.2023 року, тому трудові відносини між позивачем та відповідачем не розірвано та відповідно підстави для виплати як вихідної допомоги за порушення роботодавцем законодавства про працю так і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Зауважував, що розрахунок середнього заробітку та вихідної допомоги є невірним, оскільки позивача було звільнено з роботи 01.05.2023 року і відповідно проведено повний розрахунок за відпрацьовані дні; на підприємстві введено трьох денний робочий тиждень; з 15.08.2023 року на підприємстві оголошено простій.

Крім того, вказував, що позивачем пропущено місячний термін для звернення до суду, що не було враховано судом під час розгляду позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зазначав, що право позивача на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України доведено наявними у справі доказами, відтак суд правильно застосував ч. 3 ст. 38 КЗпП України та дійшов обгрунтованого висновку про необхідність припинення трудових відносин між відповідачем та позивачем із визначеної ним дати - з 14.04.20223 року. Зауважував, що сам по собі воєнний стан, не є достатньою підставою для порушення зобов'язань щодо вчасної виплати заробітної плати, а відповідачем не надано доказів того, що несвоєчасна виплата заробітної плати відбувалась саме у зв'язку із воєнним станом. Вказував, що наведені відповідачем доводи щодо нібито помилковості розрахунків вихідної допомоги та середнього заробітку за час розрахунку при звільненні є помилковими та не спростовують правильності рішення суду першої інстанції. Посилався на безпідставність тверджень відповідача щодо пропуску строку на звернення до суду, оскільки застосуванню підлягає тримісячний строк за звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Крім того, на час дії карантину строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України, були призупинені станом на день звернення до суду.

В судовому засіданні представник ДП «Львівський державний завод «Лорта» - Гринишин П.С. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом ДП «Львівський державний завод «Лорта» №2 від 02.01.2023 року (а.с. 198, т. 1), внесено зміни в організацію виробництва та праці на підприємстві, з 16.01.2023 року змінено графік роботи підприємства відповідача, визначено триденний графік роботи з понеділка по середу, четвер та п`ятниця - неробочі дні, субота та неділя - вихідні дні.

Згідно наказу ДП «Львівський державний завод «Лорта» №10 від 09.01.2023 року (а.с. 17, т. 1), ОСОБА_1 прийнято на посаду заступника директора з комерційних питань апарату управління з 10.01.2023 року, з окладом 30500 грн., з встановленням випробувального терміну три місяці.

Згідно із службовими записками від 11.01.2023 року та від 31.01.2023 року (а.с. 191, 192, т. 1), позивач просив надати йому дозвіл на його вихід на роботу поза триденним графіком, у неробочі дні, а саме 12,13, 19, 20, 26, 27 січня 2023 року, 02, 03, 09, 10, 16, 17, 23, 24 лютого 2023 року.

Наказом по підприємству №55к від 31.01.2023 рокупозивача залучено до роботи у неробочі дні 02,03, 09, 10, 16, 17, 23, 24 лютого 2023 року (а.с. 196, т. 1).

Згідно довідки про доходи ДП «Львівський державний завод «Лорта» №17 від 31.05.2023 року (а.с. 56, т. 1), нарахована ОСОБА_1 заробітна плата становила: за січень 2023 року - 22 181,82 грн., за лютий 2023 року - 30 500 грн., за березень 2023 року - 19 214,69 грн., за квітень 2023 року - 10 030,44 грн., за травень 2023 року - 4 655,46 грн.

Згідно довідки ДП «Львівський державний завод «Лорта» №18 від 31.05.2023 року (а.с. 55, т.1), за січень 2023 року з нарахованої заробітної плати у розмірі 22 181,82 грн., 21.03.2023 року ОСОБА_1 було виплачено 17 856,36 грн., за лютий 2023 року з 30 500 грн. було виплачено 12.04.2023 року суму у розмірі 24 552,50 грн., за березень 2023 року з 19 214,69 грн. 14.04.2023 року виплачено 13695,94 грн. та 11.05.2023 року виплачено лікарняні у розмірі 1771,89 грн., за квітень 2023 року з 10 030,44 грн. 19.04.2023 року виплачено 3 314,59 грн., 01.05.2023 року - 4 051,16 грн. та 11.05.2023року виплачено лікарняні у розмірі 708,75 грн., за травень 2023 року 01.05.2023 року виплачено компенсацію за 6 календарних днів невикористаної відпустки у розмірі 3 747,65 грн., що підтверджується розрахунковими листками за січень-березень 2023 року (а.с. 22, т. 1), та поточною випискою за контрактом від 30.05.2023 року за період з 13.01.2023 року по 30.04.2023року (а.с. 29, т.1).

У зв`язку із затримкою виплати позивачу заробітної плати, останній втратив матеріальну та будь-яку іншу зацікавленість у перебуванні на посаді заступника директора з комерційних питань апарату управління підприємства, перебування на посаді створює перешкоди для нового працевлаштування, чим суттєво порушуються його права.

Як убачається із заяви ОСОБА_1 від 12.04.2023 року (а.с.24, т. 1), яку 12.04.2023 року прийнято ДП «Львівський державний завод «Лорта», позивач просив звільнити його з 14.04.2023року згідно ст. 38 КЗпП України за невиконання відповідачем законодавства про працю, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, у зв`язку із затримкою виплати заробітної плати за лютий та березень 2023 року.

Крім того, 14.04.2023року позивачем подано повторну заяву (а.с. 26, т. 1), яку в той же день прийнято відповідачем, щодо проведення остаточного розрахунку при звільненні згідно заяви поданої 12.04.2023року, видачі належно оформленої трудової книжки та копії наказу про його звільнення, проте звільнення позивача так і не відбулось.

В подальшому, наказом №158к від 01.05.2023 року позивача було звільнено 01.05.2023року з посади заступника директора з комерційних питань апарату управління підприємства у зв`язку із встановленням його невідповідності займаній посаді під час випробування, за п.11 ст.40 КЗпП України, наказано головному бухгалтеру здійснити повний розрахунок з позивачем та виплатити компенсацію за 6 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки (а.с. 25, т. 1).

Наказом по підприємству відповідача №188к від 25.05.2023 року позивача поновлено на посаді заступника директора з комерційних питань апарату управління підприємства з 02.05.2023 року, наказано головному бухгалтеру розрахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.05.2023 року до моменту його ознайомлення з цим наказом (а.с.51, т.І).

Наказом по підприємству відповідача №216к від 16.06.2023 року внесено зміни до наказу №188к від 25.05.2023року у зв`язку із технічною помилкою при складанні наказу, в частині зазначеного номеру наказу (а.с. 83, т. 1).

Згідно наказу по підприємству №167 від 15.08.2023 року (а.с. 216, т. 1), оголошено простій не з вини працівників з 15.08.2023 року до моменту усунення наслідків обстрілом території підприємства військовим агресором, простій оплачувати у розмірі 2/3 посадового окладу та тарифних сіток, з врахуванням режиму роботи підприємства.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що не заперечувалося стороною відповідача той факт, що ним, неодноразово було допущено порушення права позивача на вчасне отримання заробітної плати, відповідач проігнорував заяви позивача про звільнення, не розглянув їх по суті протягом передбачених законодавством строків, не виконав покладені на нього обов`язки, тому позовні вимоги в частині визнання трудових відносин припиненими з 14.04.2023 на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Оскільки судом встановлено, що відповідачем порушено законодавство про працю, з останнього на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить: 30 060,16 грн. (сер.міс.зар.плата) х 3 = 90 180,48 грн. Зурахуванням приписів ст. 117 КЗпП України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 126 021,44 грн.

Такі висновки суду першої інстанції грунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до частин першої, третьої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20), від 23 листопада 2023 року у справі № 207/828/22 (провадження № 61-4090св23) зазначено, що за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61 -28466св18). Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у визначені ним строки, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі № 211/5625/19 (провадження № 61-5942св21)).

Умовою розірвання трудового договору з ініціативи працівника згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України є власне бажання працівника, зумовлене неможливістю продовжувати роботу з підстав особистих його обставин. Згідно з частиною третьої цієї статті - винні дії власника або уповноваженого ним органу через невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Підприємство у разі незгоди з підставою звільнення, заявленою позивачем, повинно було відмовити у розірванні трудового договору на таких підставах, а не звільняти працівника в односторонньому порядку, змінивши підстави розірвання трудового договору (див. постанову Верховного Суду від 29 вересня 2023 року у справі № 279/402/20 (провадження №61-6175св22)).

Отже, для висновку про наявність підстав для звільнення працівника відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 182/1207/21 (провадження № 61 -2375св23)).

Встановлено, що відповідач систематично не виконував вимоги законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати позивачу, що підтверджено належними доказами, наявними у матеріалах справи, а також не заперечувалось сторонами.

Виходячи з того, що подані позивачем заяви містили чітку підставу для звільнення - частину третю статті 38 КЗпП України, а відповідач проігнорував заяви позивача про звільнення, не розглянув їх по суті протягом передбачених законодавством строків, не виконав покладені на нього обов`язки, що порушує права позивача, суд першої інстанції, обгрунтовано дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання трудових відносин припиненими з 14.04.2023 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, підлягають задоволенню.

З огляду на норми статті 44 КЗпП України та з урахуванням правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Окрім того, встановивши, що відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Встановлено, що відповідач порушив строк виплати вихідної допомоги позивачу.

Заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема, на відсутність його вини в затримці розрахунку та зазначав про неможливість провести виплату зазначених сум з огляду на існування правового режиму воєнного стану в Україні та форс-мажорних обставин, а саме військової агресії РФ проти України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Виходячи з того, що роботодавець не виплатив належні при звільнені позивачу суми та не надав належних доказів, що зазначені ним обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з ним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до статті 117 КЗпП України він повинен компенсувати позивачу розмір середнього заробітку за час затримки виплати належних йому сум.

Наведені у апеляційній скарзі доводи щодо помилкових висновків суду при вирішенні зазначених позовних вимог були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Апеляційний суд установив, що відповідач не надав належних доказів, що підтверджують неможливість своєчасного розрахунку з позивачем.

Суд апеляційної інстанції також перевірив дотримання позивачем вимог статті 233 КЗПП України та установив, що ним були дотримані строки звернення до суду, враховуючи, що строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи та до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2024 року.

Головуючий: Судді: