Справа № 570/566/22 Головуючий у 1 інстанції: Остапчук Л. В.
Провадження № 22-ц/802/904/24 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Черняк О. В.,

з участю:

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності, за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 вересня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований у АДРЕСА_1 був набутий за час шлюбу їх з відповідачкою ОСОБА_4 батьками та зареєстрований на праві власності за їх батьком ОСОБА_5 .

Від дня свого народження ІНФОРМАЦІЯ_1 і до цього часу вона була зареєстрована та постійно проживала у будинку разом зі своїми батьками.

Після одруження у 1976 році вона зі згоди свого батька разом зі своїм чоловіком здійснила добудову до житлового будинку за свій рахунок і за свої кошти, у зв`язку із чим загальна площа житлового будинку суттєво збільшилася, а саме було добудовано приміщення коридору площею 14,1 кв. м та кухня площею 16,6 кв. м на підставі будівельного паспорта, погодженого головним архітектором Рівненського району, яка була зареєстрована за батьком.

У подальшому до цієї добудови та над цією добудовою вона зі своїм чоловіком ще побудували приміщення без відповідних дозвільних документів загальною площею 71,9 кв. м.

Проведена нею добудова через відсутність дозвільних документів, вважається самочинним будівництвом, а тому у неї не виникло на цю добудову право власності.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їх з відповідачкою мати ОСОБА_6 .

Після смерті матері спадкоємцями її майна (1/2 частки житлового будинку, набутого у шлюбі з батьком) фактично була вона та її батько, як спадкоємці 1-ї черги, які на день смерті постійно проживали та були зареєстровані у будинку разом із її матір`ю. Юридично свої спадкові права вони не оформили.

Відповідач ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті їх матері до нотаріуса не зверталася, у будинку на день смерті матері не проживала та не була зареєстрована, а тому вважається такою, що спадщину не прийняла.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер їх із відповідачкою ОСОБА_4 батько ОСОБА_5 .

Після смерті батька відкрилася спадщина на належну батькові частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті батька спадкоємцями першої черги за законом є вона та її рідна сестра відповідачка ОСОБА_4 .

При оформленні документів про право на спадщину вони з відповідачкою пояснили нотаріусу, що мають намір поділити будинок в натурі і відповідачка не претендує на її добудову та успадковану нею частину після смерті матері і що у них немає спору щодо будинку.

18 червня 2013 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Кутецькою В. В. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-309 та № 1-310, за якими вона та відповідачка ОСОБА_4 успадкували по 1/2 частині житлового будинку. При цьому до складу спадкового майна після смерті батька нотаріус включила успадковану нею частину будинку після смерті матері (1/4) та самочинно проведену добудову, зазначивши характеристику будинку на підставі технічного паспорту загальною площею 153,6 кв. м.

29 серпня 2016 року на виконання домовленості між собою вона спільно з відповідачкою ОСОБА_4 оформили нотаріально посвідчену заяву про можливість поділу житлового будинку із зазначенням приміщень, які виділяються кожній із врахуванням того, що добудовані нею приміщення перейшли у її власність.

На виконання цієї заяви від 29 серпня 2016 року Комунальне підприємство «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі КП «РОБТІ») видало висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 14 вересня 2016 року № 8358 і кожна із них самостійно замовила виготовлення технічного паспорта на свою частину житлового будинку, як самостійний об`єкт нерухомого майна.

ОСОБА_4 самостійно звернулася до Корнинської сільської ради про присвоєння її частині житлового будинку як самостійному об`єкту нерухомого майна нової поштової адреси і рішенням Корнинської сільської ради від 08 вересня 2016 року № 80 була присвоєна така адреса: АДРЕСА_1 .

14 вересня 2016 року за зверненням ОСОБА_4 . Комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 .

Державна реєстрація права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 проведена 16 вересня 2016 року за заявою ОСОБА_4 .

Вона також замовила виготовлення технічного паспорту 14 вересня 2016 року на виділену їй частину житлового будинку і провела його державну реєстрацію.

Однак ОСОБА_4 звернулася до Рівненського районного суду Рівненської області із позовом про скасування державної реєстрації належного їй житлового будинку.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2019 року у справі № 570/3985/18 ухвалено задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , державного реєстратора ОСОБА_7 , Комунального підприємства «РОБТІ» Рівненської обласної ради про визнання права власності на спадкове майно. Скасовано рішення державного реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав ОСОБА_4 на окремий об`єкт нерухомості загальною площею 30,5 кв. м на АДРЕСА_1 та прав ОСОБА_1 на окремий об`єкт нерухомості загальною площею 123,1 кв. м.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 09 липня 2019 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2019 року було скасоване, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року постанова Рівненського апеляційного суду від 09 липня 2019 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про скасування рішення державного реєстратора та про розподіл судових витрат скасовано, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2019 року у цій частині залишено без змін.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17 листопада 2021 року у справі № 570/3985/18 внесено виправлення у повний текст рішення суду від 21 березня 2019 року та другий абзац рішення викладено у такій редакції «Скасувати рішення державного реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав ОСОБА_4 на окремий об`єкт нерухомості загальною площею 30,5 кв. м на АДРЕСА_1 та прав ОСОБА_1 на окремий об`єкт нерухомості загальною площею 123,1 кв. м на АДРЕСА_1 ».

Позивачка також зазначала, що у зв`язку із скасуванням у 2021 році державної реєстрації права власності на належне їй нерухоме майно на підставі судових рішень у справі № 570/3985/18 вона вимушена оскаржувати видані нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 червня 2013 року, оскільки нотаріус без належних правових підстав включила належне їй майно до спадкової маси після смерті батька і тому її право власності підлягає захисту у судовому порядку.

При видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус безпідставно включила до складу спадкового майна батька успадковану нею після смерті матері 1/4 частину житлового будинку, а також самочинно проведену добудову, право власності на яку у спадкодавця на день його смерті не виникало, яка була проведена за її рахунок, тому будівельні матеріали, вкладені у цю добудову, є її приватною власністю.

Покликаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, видані на її ім`я та на ім`я відповідачки ОСОБА_4 у частині розміру частки та складу приміщень спадкового будинку; визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті її матері; визнати за нею право власності на добудову до будинку приміщень 4 площею 14,1 кв. м та 5 площею 15,5 кв. м на підставі будівельного паспорта від 22 березня 1985 року та на будівельні матеріали, вкладені у проведену добудову до будинку загальною площею 71,9 кв. м та надвірну будівлю гараж «б».

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 21 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено поновити ОСОБА_1 строк на оскарження свідоцтв про право на спадщину за законом від 18 червня 2013 року № 1-309 та від 18 червня 2013 року № 1-310, як такий, що пропущений з поважної причини.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом реєстраційний № 1-309 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , видане ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 загальною площею 80,0 кв. м, житловою площею 61,9 кв. м у розмірі частки, вказавши 3/8 (3/4:2) замість 1/2 та в частині характеристики спадкового будинку, вказавши приміщення будинку згідно з технічним паспортом станом на 08 грудня 1988 року, а саме: 1-1 коридор площею 6,0 кв. м, 1-2 житловою площею 8,0 кв. м, 1-3 житловою площею 16,4 кв. м, 2-1 коридор площею 4,6 кв. м, 2-2 житловою площею 21,1 кв. м, 2-3 житловою площею 9,2 кв. м, 2-4 житловою площею 7,2 кв. м, 2-5 кухня площею 7,5 кв. м, біля якого знаходяться надвірні будівлі сарай Б, погріб Пг/Б, вбиральня В, № 1 огорожа.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом реєстраційний № 1-310 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , видане ОСОБА_4 на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 , загальною площею 80,0 кв. м, житловою площею 61,9 кв. м, у розмірі частки, вказавши 3/8 (3/4:2) замість 1/2 та в частині характеристики спадкового будинку, вказавши приміщення згідно з технічним паспортом станом на 08 грудня 1988 року, а саме: 1-1 коридор площею 6,0 кв. м, 1-2 житловою площею 8,0 кв. м, 1-3 житловою площею 16,4 кв. м, 2-1 коридор, площею 4,6 кв. м, 2-2 житловою площею 21,1 кв. м, 2-3 житловою площею 9,2 кв. м, 2-4 житловою площею 7,2 кв. м, 2-5 кухня площею 7,5 кв. м, біля якого знаходяться надвірні будівлі сарай Б, погріб Пг/Б, вбиральня В, № 1 огорожа.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , з приміщеннями згідно з технічним паспортом станом на 08 грудня 1988 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали, вкладені у самочинно проведену добудову до будинку, загальною площею 71,9 кв. м, у складі приміщення: 2-1 коридор площею 6,2 кв. м, 2-2 житлова площею 10,9 кв. м, 2-3 санвузол площею 4,4 кв. м, 2-8 коридор площею 14,4 кв. м, 2-9 житловою площею 18,1 кв. м, 2-10 житловою площею 8,0 кв. м, 2-11 житловою площею 9,9 кв. м та надвірну будівлю гараж «б».

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові з підстав пропуску позивачкою строку позовної давності.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 вересня 2023 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 липня 2024 року у цій справі постанову Рівненського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_4 адвокат Коробова Т. М. апеляційну скаргу підтримала, просила скаргу задовольнити, позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Курганська О. В. апеляційну скаргу заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_4 слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові ОСОБА_1 з таких підстав.

Судом за матеріалами справи встановлено, що батьки сторін у справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 травня 1953 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 10 червня 2021 року.

Позивачка ОСОБА_8 та відповідачка ОСОБА_9 є рідними сестрами та дочками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

У 1956 році батьки сторін у справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 побудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою, виданою Корнинською сільською радою від 25 червня 2019 року на підставі записів у погосподарській книзі.

На підставі будівельного паспорта, виданого на ім`я ОСОБА_5 та погодженого головним архітектором Рівненського району 22 березня 1985 року, до належного батькам сторін у справі будинку було проведено добудову приміщень коридору площею 14,1 кв. м та кухні площею 16,6 кв. м, будинок був газифікований на підставі робочого паспорта газопостачання від 13 серпня 1985 року № 283/85.

08 грудня 1988 року Комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» на ім`я ОСОБА_5 був виготовлений технічний паспорт на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80 кв. м, житловою площею 61,9 кв. м, який складається із житлового будинку А-1 у складі приміщень: 1-1 коридору площею 6,0 кв. м, 1-2 житлової площею 8,0 кв. м, 1-3 житлової площею 16,4 кв. м, 2-2 житлової площею 21,1 кв. м, сараю «Б», погрібу «Пг/Б», вбиральні «В», які побудовані у 1956 році та добудови А-1 побудованої у 1985 році, у якій влаштовано такі приміщення: 2-1 коридор площею 4,6 кв. м, 2-3 житлова площею 9,2 кв. м, 2-4 житлова площею 7,2 кв. м, 2-5 кухня площею 7,5 кв. м.

05 січня 1989 року ОСОБА_5 на підставі рішення Рівненської районної Ради народних депутатів від 14 грудня 1988 року № 282 видано свідоцтво про право особистої власності на ціле домоволодіння, яке розташоване на АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін у цій справі ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , на день смерті якої у житловому будинку на АДРЕСА_1 проживали та були зареєстрованими спадкоємці за законом 1-ї черги - її подружжя ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько сторін ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 . За життя він заповіту не складав.

Спадкоємцями майна ОСОБА_5 за законом першої черги є його дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які звернулися із заявами до Рівненської районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом.

18 червня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було видано свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстраційними номерами 1-309, 1 - 310 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 1/2 частку спадкового майна, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 , цегляного із житловою добудовою цегла/піноблок загальною площею 153,6 кв. м, житловою площею 94,5 кв. м, позначеного в поетажному плані А-1 та А-2, біля якого знаходяться надвірні будівлі - Б сарай, б - гараж, Пг/Б погріб, В вбиральня, № 1 огорожа, № 2 ворота, І замощення, який належав померлому на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Рівненським райвиконкомом Рівненської області 05 січня 1989 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «РОБТІ» у реєстровій книзі 1 під реєстровим номером 175-175.

29 серпня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 подали директору Комунального підприємства «РОБТІ» заяву, посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Табінським О. І., у якій просили підтвердити можливість поділу житлового будинку на АДРЕСА_1 таким чином:

ОСОБА_1 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, а саме:

2-1 коридор площею 6,2 кв. м, 2-2 житлова площею 10,9 кв. м, 2-3 санвузол площею 4,4 кв. м, 2-4 кухня площею 15,4 кв. м, 2-5 коридор площею 4, 6 кв. м, 2-6 житлова площею 10,1 кв. м, 2-7 житлова площею 21,1 кв. м, 2-8 коридор площею 14,4 кв. м, 2-9 житловою площею 18,1 кв. м, 2-10 житлова площею 8,0 кв. м, 2-11 житлова площею 9,9 кв. м, загальною площею 123,1 кв. м, житловою площею 78,1 кв. м, вхідний ганок «а», 1/2 сарай «Б», гараж «б», вбиральня «В», огорожа № 1, ворота № 2, 1/2 замощення «І»;

ОСОБА_4 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, а саме:

1-1 - коридор площею 8,7 кв. м, 1-2 допоміжна площею 5,4 кв. м, 1-3 житлова площею 16,4 кв. м, загальною площею 30,5 кв. м, житловою 16,4 кв. м, вхідний ганок «а1», 1/2 сарай «Б», погріб «Пг/Б», замощенням «І», та надати висновок щодо можливості поділу об`єкту нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Корнинської сільської ради від 08 вересня 2016 року № 80 1/2 частці житлового будинку, що належить ОСОБА_4 , присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком Комунального підприємства «РОБТІ» від 14 вересня 2016 року № 8358 частини будинку мають окремі входи, відокремлені інженерні мережі від окремих газових котлів, тому існує технічна можливість поділу на окремі об`єкти нерухомого майна із складом новоутворених об`єктів та їх адреси:

власник ОСОБА_4 приміщення в житловому будинку загальною площею 30,5 кв. м, житловою 16,4 кв. м, вхідний ганок «а1», 1/2 сарай «Б», погріб «Пг/Б», замощенням «І» поштова адреса: АДРЕСА_1 ;

власник ОСОБА_1 приміщення в житловому будинку загальною площею 123,1 кв. м, житловою площею 80,4 кв. м, вхідний ганок «а», 1/2 сарай «Б», гараж «б», вбиральня «В», огорожа № 1, ворота № 2, 1/2 замощення «І», поштова адреса: АДРЕСА_1 .

16 вересня 2016 року державним реєстратором Мартинюк О. С. КП «РОБТІ» зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на окремий об`єкт нерухомості житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 123,1 кв. м із розміром частки 1.

18 вересня 2016 року державним реєстратором Мартинюк О. С. КП «РОБТІ» зареєстроване право приватної власності ОСОБА_4 на окремий об`єкт нерухомості житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 30,5 кв. м із розміром частки 1.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2019 року у справі № 570/3985/18 задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , державного реєстратора Мартинюк О. О., КП «РОБТІ» Рівненської обласної ради про скасування рішення державного реєстратора. Ухвалено скасувати рішення державного реєстратора Мартинюк О. О. про державну реєстрацію прав ОСОБА_4 на окремий об`єкт нерухомості загальною площею 30,5 кв. м та прав ОСОБА_1 на окремий об`єкт нерухомості загальною площею 123,1 кв. м.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 09 липня 2019 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2019 року було скасоване, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року постанова Рівненського апеляційного суду від 09 липня 2019 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 про скасування рішення державного реєстратора та про розподіл судових витрат скасовано, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про скасування рішення державного реєстратора залишено без змін (провадження № 61-14606св19).

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17 листопада 2021 року у справі № 570/3985/18 внесено виправлення у повний текст рішення суду від 21 березня 2019 року та другий абзац рішення викладено у такій редакції: «Скасувати рішення державного реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав ОСОБА_4 на окремий об`єкт нерухомості загальною площею 30,5 кв. м на АДРЕСА_1 та прав ОСОБА_1 на окремий об`єкт нерухомості загальною площею 123,1 кв. м на АДРЕСА_1 ».

01 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С. Г про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Постановою від 13 червня 2022 року № 34646/02-31 спадкоємиці ОСОБА_1 у видачі свідоцтва було відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують право власності на нерухоме майно.

Судом за матеріалами справи встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції представник ОСОБА_4 адвокат Коробова Т. М. заявила відвід судді Остапчук Л. В., покликаючись на те, що суддя під час розгляду справи по суті відкрито висловила свою думку щодо предмету спору, а саме про те, що «нотаріус зробила помилку, видавши свідоцтво про право на спадщину сторонам».

Адвокат Коробова Т. М. вважала, що розгляд вказаною суддею цієї цивільної справи викликав об`єктивний сумнів у її неупередженості та є підставою для її відводу.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 09 листопада 2022 року у складі судді Остапчук Л. В. у задоволенні заяви представника ОСОБА_4 адвоката Коробової Т. М. про відвід судді Остапчук Л. В. відмовлено.

Суд послався на частину четверту статті 36 ЦПК України, вказавши, що висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

При цьому, оскільки заява про відвід надійшла у день засідання, то суд її розглядав без передачі заяви про відвід іншому судді (частина третя статті 40 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» (заява № 33949/02) вказував, що відповідно до усталеної практики Суду наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., серед іншого (inter alia), рішення у справі «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria) від 24 лютого 1993 року, пп. 27, 28 and 30; рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), N 33958/96, пункт 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (див. рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства» (Pullar v. United Kingdom), від 10 червня 1996 року, п. 38).

Стосовно об`єктивного критерію слід визначити, чи існували переконливі факти, які б могли свідчити про його безсторонність. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (див. вищевказане рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), п. 44; та рішення у справі «Ферантелі та Сантанжело проти Італії» (Ferrantelli and Santangelo v. Italy), від 7 серпня 1996 року, пункт 58).

З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, «правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться» (див. рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium), від 26 жовтня 1984 року, п. 26). Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (див. вищевказане рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland) та рішення у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» (Castillo Algar v. Spain), від 28 жовтня 1998 року, пункт 45).

Дослідивши відео- та аудіозаписи судового засідання, проведеного судом першої інстанції 03 листопада 2022 року, колегія суддів вважає, що наведені доводи заяви представника ОСОБА_4 адвоката Коробової Т. М., про відвід судді Остапчук Л. В. є достатньо обґрунтованими та такими, що можуть викликати об`єктивні сумніви в неупередженості або об`єктивності судді при розгляді цієї справи, оскільки суддя не завершуючи розгляд справи, у ході її розгляду по суті, відкрито надала свою оцінку діям нотаріуса щодо видачі свідоцтв про право на спадщину сторонам у справі, що цілком могло бути розцінено учасниками справи, як наперед дані висновки суддею по суті спору, а не у нарадчій кімнаті при ухваленні рішення у справі по суті з дотримання правил, визначених статтею 245 ЦПК України щодо таємниці нарадчої кімнати.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Разом з тим відповідачкою ОСОБА_4 в суді першої інстанції будо заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

При цьому відповідно до частин 1 та 5 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов?язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/16 (провадження № 12-122цс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач навпаки мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зробив висновки про те, що факт видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи і саме тому перебіг позовної давності необхідно пов?язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем), а у разі, якщо особа, права та інтереси якої порушені видачею такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо про це пізніше, то перебіг позовної давності варто пов?язувати саме з таким моментом.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що 18 червня 2013 року державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори на ім?я позивачки Коваль Л. М. та відповідачки ОСОБА_4 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких державний нотаріус посвідчила, що спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його дочка ОСОБА_1 , яка спадкує 1/2 частку спадкового майна і дочка ОСОБА_4 , яка спадкує 1/2 частку спадкового майна. Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 , цегляного із житловою добудовою загальною площею 153,6 кв. м житловою площею 94,5 кв. м, зазначені в поетажному плані А-1 та А-2, біля якого знаходяться надвірні будівлі, який належав померлому на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння (т. 1, а. с. 28, 47).

Отже, позивачка ОСОБА_1 , отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, повинна була знати про своє порушене право на спадкове майно 18 червня 2013 року, оскільки саме в цей день їй і відповідачці ОСОБА_4 державним нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно з якими вона і її сестра ОСОБА_4 успадкували після смерті свого батька ОСОБА_5 по 1/2 частці спадкового майна, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 153,6 кв. м житловою площею 94,5 кв. м.

Проте з позовом про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину законом, які були видані державним нотаріусом 18 червня 2013 року, ОСОБА_1 звернулася в суд лише 10 лютого 2022 року, тобто майже через дев?ять років після оформлення спадщини.

Визнаючи причини пропуску позивачкою ОСОБА_1 строку позовної давності поважними, суд першої інстанції вважав, що оскільки після отримання оспорюваних свідоцтв та добровільного поділу будинку між позивачкою і відповідачкою у позивачки не було підстав для оскарження свідоцтв про право на спадщину до скасування в судовому порядку реєстрації права власності на виділену їй частину житлового будинку.

Такі висновки суду зроблені з порушенням вимог закону.

Позивачці ОСОБА_1 і відповідачці ОСОБА_4 18 червня 2013 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом про те, що дочки спадкодавця ОСОБА_5 ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , кожна зокрема, успадкували по 1/2 частці житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 153,6 кв. м. житловою площею 94,5 кв. м.

Покликання позивачки на те, що після оформлення спадщини вона і відповідачка за домовленістю зареєстрували, кожен зокрема, за собою право власності на окремий об?єкт нерухомого майна (за ОСОБА_4 об?єкт нерухомості загальною площею 30,5 кв. м, за ОСОБА_1 об?єкт нерухомості загальною площею 123,1 кв. м) і на те, що рішенням Рівненського районного суду від 21 березня 2019 року у справі № 570/3985/18, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року, скасовано рішення державного реєстратора прав ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на окремий об?єкт нерухомості, не свідчить про те, що вона дізналася про своє порушене право лише у 2021 році.

Згідно з частиною 1 статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1298 ЦК України).

Отже, за положеннями зазначених вимог закону видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Встановивши, що на час отримання 18 червня 2013 року ОСОБА_4 і ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, остання повинна була знати, що їй і її сестрі було видано свідоцтво про право на спадщину по 1/2 частці житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 153,6 кв. м житловою площею 94,5 кв. м.

Та обставина, що після оформлення своїх спадкових прав позивачка і відповідачка зареєстрували за собою право власності на окремі об?єкти нерухомого майна, не доводить того, що позивачка ОСОБА_1 дізналася про порушення своїх прав на спадкове майна саме після скасування рішенням суду такої реєстрації.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачка пропустила строк позовної давності з поважних причин.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за порушення судом норм матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 вересня 2023 року у цій справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді