Справа № 289/3092/23
Номер провадження 2/289/228/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2024 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді - Кириленка О.О.,

з участю секретаря судового засідання - Науменко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить суд визнати недійсним шлюб, укладений між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який було зареєстровано 06.01.2023 Радомишльським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що складено актовий запис №2.

Свій позов обґрунтовує тим, що 06.01.2023 її син ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з відповідачкою, однак, на думку позивача, цей шлюб є фіктивним, оскільки укладений її сином без наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя. Про те, що ОСОБА_3 не мав наміру створювати сім`ю під час війни він повідомляв, як позивачці, так і рідній сестрі ОСОБА_4 , тітці ОСОБА_5 та сусідці ОСОБА_6 . В період з 07.12.2022 по 11.01.2023 син позивачки проходив навчання та після його закінчення відповідачка скористалась ризиком того, що ОСОБА_3 може загинути на військовій службі та перед його від`їздом на фронт переконала його укласти шлюб. Позивач зазначає, що оспорюваний шлюб надає безпідставне право відповідачці на отримання одноразової грошової допомоги та інших пільг, що є несправедливим.

Ухвалою судді від 01.02.2024 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та зазначили, що шлюб між ОСОБА_3 та відповідачкою було укладено фіктивно без наміру створення сім`ї, тому його необхідно визнати недійсним.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що її син ОСОБА_3 хоча з 2019 року і зустрічався з відповідачкою, яка на той час перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, однак ОСОБА_3 проживав разом з позивачкою, оскільки він та відповідачка не мали власного житла. 01.01.2023 ОСОБА_3 повідомляв позивачці, що не має наміру створювати сім`ю. Її дочка відвозила ОСОБА_3 та відповідачку до РАЦСу, однак свідків під час реєстрації шлюбу між ними не було.

Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала. Представник відповідачки зазначила, що ОСОБА_3 та відповідач з 2019 року зустрічались, а в останні роки перед укладенням шлюбу між ними склались фактичні шлюбні відносини, оскільки вони разом проживали. Однак, відповідачка перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, тому вони тривалий час не могли зареєструвати шлюб. В період з 2019 по 2020 рік відповідач та ОСОБА_3 проживали за однією адресою з її матір`ю, а саме по АДРЕСА_1 , в частині будинку, що належала тітці відповідачки, яку в подальшому відповідачка викупила. Відповідачка разом з матір`ю їздили до ОСОБА_3 на військовий полігон, коли він там проходив навчання. 16.09.2022 шлюб між відповідачкою та ОСОБА_7 було розірвано Малинським районним судом Житомирської області. У січні 2023 року ОСОБА_3 проходив навчання та напередодні свята Різдва, тобто 06.01.2023 отримав від командира відгул, щоб зареєструвати шлюб. На реєстрацію шлюбу відповідачку та ОСОБА_3 возила його сестра разом з хлопцем, які були свідками під час церемонії одруження.

Відповідач також пояснила, що після реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 вона була вагітна, однак через три місяці після отримання звістки про загибель ОСОБА_3 вирішила перервати вагітність, оскільки вважала, що самостійно їй буде важко виховувати дитину.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що позивачка є її матір`ю. З відповідачкою вона має неприязні відносини, оскільки ОСОБА_2 , ще до моменту отримання відомостей про загибель її брата ОСОБА_3 , вирішила перервати вагітність та мала стосунки з іншим чоловіком. Свідку відомо, що її брат ОСОБА_3 з 2019 року проживав з відповідачкою у її тітки. У січні 2023 року на пропозицію відповідачки вона була присутня в якості свідка під час реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та відповідачкою. Після реєстрації шлюбу вони всі разом ввечері зустрілись в кафе, щоб відсвяткувати цю подію. Зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що 06 січня 2023 року йому надали відгул для укладення шлюбу, тому шлюб він уклав лише для того, щоб отримати дозвіл у керівництва військової частини на кілька днів приїхати додому. До того ж, відповідачка фактично змусила ОСОБА_3 укласти шлюб, оскільки повідомила йому про вагітність від нього.

Свідок ОСОБА_6 зазначила, що зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що він не мав наміру реєструвати шлюб, однак 06.01.2023 уклав шлюб з відповідачкою через вагітність від нього. Зі слів позивачки і ОСОБА_4 свідку відомо, що ОСОБА_3 необхідно було надати керівництву військової частини свідоцтво про укладення шлюбу, оскільки отримав відгул з метою укладення шлюбу.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що є сусідкою відповідачки та їй відомо, що в 2021 році ОСОБА_3 почав зустрічатись з відповідачкою та в подальшому залишався у неї на ночівлю. Про одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вона дізналась із соціальної мережі.

Свідок ОСОБА_5 , яка є тіткою ОСОБА_3 , пояснила, що після початку війни часто спілкувалась з племінником по телефону. Під час розмови з ним він їй казав, що не має наміру укладати шлюб допоки буде тривати війна. 07 січня 2023 року вона бачилась та спілкувалась з ОСОБА_3 , який їй розповів про одруження, зазначивши, що так йому було потрібно. Вважає, що ніякого кохання між ним та відповідачкою не було.

Свідок ОСОБА_9 , яка є двоюрідною сестрою відповідачки пояснила, що ОСОБА_2 зустрічалась з ОСОБА_3 з 2018 року, потім разом проживали у матері відповідачки, а згодом придбали житло і уклали шлюб. За життя ОСОБА_3 повідомляв, що не хоче одружуватись поки не закінчиться війна. Однак, 05.01.2023 їй зателефонувала відповідачка і повідомила, що вона буде одружуватись з ОСОБА_3 . В день укладення шлюбу свідок вітала по телефону ОСОБА_3 та відповідачку.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що з 2019 року ОСОБА_3 проживав з ОСОБА_2 , з якою в нього були гарні відносини. Спочатку вони проживали у частині будинку матері відповідачки, а потім перебралися жити у іншу частину будинку, що належала свідку ОСОБА_10 07.01.2023 вона побачила у соціальній мережі «Facebook» фото ОСОБА_3 , який на цьому фото тримав у руках свідоцтво про шлюб.

Свідок ОСОБА_11 , яка є матір`ю відповідачки, пояснила, що відповідач і ОСОБА_3 з 2019 року проживали разом з нею, а після початку війни перейшли жити до частини будинку, що належала ОСОБА_10 . 05.01.2023 ОСОБА_3 приїхав додому з навчальної частини для реєстрації шлюбу. Ініціатором укладення шлюбу був ОСОБА_3 . До того ж, звернула увагу на те, що саме ОСОБА_3 наполягав на тому, щоб відповідачка розірвала шлюб з попереднім чоловіком, бо хотів укласти з нею шлюб.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідків, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

06.01.2023 ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, про що 06.01.2023 Радомишльським відділом ДРАЦС у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис за №2. Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06.01.2023 серія НОМЕР_1 (а.с. 8).

11.01.2023 солдату ОСОБА_3 було видано сертифікат та свідоцтво до нього, згідно яких у період з 07.12.2022 по 11.01.2023 він навчався за програмою підготовки «Суміщена підготовка командира відділення гол. сержанта взводу (ВОС-100)» та склав випускні іспити (а.с. 21-22).

26.01.2023 до ЄРДР внесено відомості щодо кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 115 КК України, а саме відносно того, що внаслідок збройної агресії рф проти України, в районі м. Соледар Донецької області з 18.01.2023 перестав виходити на зв`язок військовослужбовець ЗСУ 46 ОАлМБр 3-бат. 7 - роти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14). Про вказану подію надіслано ОСОБА_2 сповіщення за №48 (а.с. 15).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть від 15.11.2023 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 1 СК України, визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Частина 2 ст. 3 СК України передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У відповідності до частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За статтею 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.

За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (частина 1 статті 40 СК України).

Відповідно до частини 2 статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року у пункті 13 постанови № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (стаття 40 СК України).

Статтею 42 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність, якої обмежена.

Відповідно до статті 44 СК України у випадках, передбачених статтями 39-41 цього Кодексу, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації.

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частини 2 статті 41 СК України).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини 1).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за різними ознаками (частина 1 та 2 статті 24 Конституції України).

Частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

За теоретичним визначенням шлюб - це добровільний сімейний союз (спільність) жінки та чоловіка, спрямований на створення сім`ї, зареєстрований у встановленому порядку з дотриманням вимог закону, і такий, що породжує у них особисті та майнові права й обов`язки подружжя.

Умовою дійсності шлюбу є наявність взаємної згоди осіб, які беруть шлюб, воля цих осіб повинна бути спрямована на створення сім`ї.

Відповідно до положень СК України при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім`ю чи про його відсутність.

Слід зазначити, що фіктивність шлюбу характеризується відсутністю наміру сторін створити сім`ю, тобто, як і будь-який правочин, може бути визнаний фіктивним, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Водночас слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо (постанова Верховного Суду від 29 січня 2021року у справі № 333/4510/18).

Самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу було отримання певних майнових або інших благ, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності (постанови Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справах № 750/6471/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 591/1860/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 285/720/16-ц викладено висновок, що окреме проживання подружжя (та/чи непроведення святкової церемонії укладання шлюбу, а також наявність будь-яких фінансових зобов`язань сторін) самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним). Припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Водночас, дослідивши в сукупності всі докази по справі, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено в суді той факт, що оспорюваний шлюб було укладено без вільної згоди жінки або чоловіка, а також, що цей шлюб є фіктивним.

Зокрема, як було встановлено з вищевказаних показань свідків, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до моменту укладення шлюбу протягом тривалого часу проживали разом та фактично підтримували шлюбні стосунки. Свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_6 у своїх показаннях зазначили, що приводом для укладення вказаного шлюбу стало повідомлення ОСОБА_2 про свою вагітність.

На думку суду, та обставина, що ОСОБА_3 повідомляв свідкам ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 про те, що не хотів укладати шлюб допоки буде тривати війна, не виключає можливості змінити ним це рішення після того, як він дізнався про вагітність ОСОБА_2 .

До того ж, суд звертає увагу на те, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 дізнались про укладення вказаного шлюбу з соціальних мереж, що підтверджує, те що подружжя після реєстрації шлюбу не приховували цей факт, тому суд вважає, що в даному випадку розповсюдження інформації про фіктивний шлюб або про шлюб, який було укладено без згоди чоловіка, було б абсурдно. Факт добровільності укладення шлюбу вбачається і з пояснень свідка ОСОБА_4 , яка вказала, що ввечері після реєстрації шлюбу у кафе відбулось святкування цієї події.

Натомість, суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про те, що шлюб ОСОБА_3 уклав лише з метою отримання відгулу за місцем проходження служби, оскільки такі показання спростовуються сукупністю досліджених показань інших свідків. При цьому, суд зважає на те, що останній дійсно міг отримати відгул на службі з метою укладення шлюбу, а не навпаки.

Отже, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 1, 3, 21, 24, 36, 40, 42, 44 СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 158, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання шлюбу недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 02.09.2024.

Суддя Олег КИРИЛЕНКО