Справа № 346/4487/23
Провадження № 22-ц/4808/1126/24
Головуючий у 1 інстанції Третьякова І.В.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Девляшевського В. А.,

Максюти І. О.,

секретаря: Гудяк Х. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Козака Володимира Івановича на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 червня 2024 року в складі судді Третьякової І. В., ухвалене в м. Коломия Івано-Франківської області, повний текст якого складено 10 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія Альфа гарант» про відшкодування шкоди здоров`ю, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 , який діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства«Страхова компанія Альфа гарант» (надалі ПАТ «Страхова компанія Альфа гарант») про відшкодування шкоди здоров`ю, завданої внаслідок ДТП.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Мишин, Коломийського р-ну Івано-Франківської обл., керуючи автомобілем «Renault Logan» д.н.з. НОМЕР_1 , під`їжджаючи до гімназії, порушив вимоги підпунктів «б», «д» пунктів 12.1-12.4, підпункт «б» пункту 12.9 ПДР України, внаслідок чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , яка рухалась по пішохідному переходу, спричинивши їй тілесні ушкодження. За вищевказаним фактом, вироком Коломийського міськрайонного суду від 11 листопада 2022 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. На момент ДТП цивільна відповідальність водія вищевказаного автомобіля була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Альфа гарант» відповідно до полісу № АО 05956515.

За лікування ОСОБА_4 загалом було сплачено 236 692 грн. Вказану суму позивач просив стягнути на його користь в солідарному порядку із ПАТ «Страхова компанія «Альфа гарант» та Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі МТСБУ) в якості відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю його доньки, внаслідок ДТП.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Страхова компанія Альфа гарант», МТСБУ про відшкодування шкоди здоров`ю, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, було залишено без розгляду.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2024 року ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 09 листопада 2023 року про залишення позову без розгляду скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 04 червня 2024 року клопотання представника позивача про виключення співвідповідача задоволено. Виключено МТСБУ як співвідповідача зі складу учасників у даній справі. В задоволенні вимог представника МТСБУ про компенсацію витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 липня 2024 року апеляційну скаргу представника МТСБУ залишено без задоволення. Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 04 червня 2024 року залишено без змін.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 04 червня 2024 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, адвокат Козак В. І. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що відповідно до правових позицій Верховного Суду у ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прямо не передбачено досудового порядку урегулювання спору. Не зазначено також про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування в межах встановлених Законом строків.

З огляду на викладене, у вказаних правовідносинах застосовується загальний строк позовної давності, передбачений ЦК України, які позивачем не пропущені.

Посилання суду на статтю 37 вищезгаданого закону, вважає неправильним, оскільки позивач не звертався до суду із позовом з метою захисту свого права у зв`язку з порушенням даної норми Закону.

Що стосується посилання суду на відсутність у матеріалах справи полісу № АО5956515, що перешкоджало суду перевірити умови останнього, то варто зазначити наступне. У ході досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження стороною позивача, як потерпілим дійсно не було надано копії полісу, проте в його отриманні не було потреби, оскільки факт страхування автомобіля можна підтвердити даними сайту МТСБУ, а сума відшкодування за заподіяну шкоду встановлена законодавством.

Крім того, посилання суду на заяву ОСОБА_1 , яку подано у ході розгляду судом кримінального провадження, як підставу відсутності у нього претензій до ОСОБА_3 , є також помилковим, оскільки подання такої заяви у межах розгляду кримінального провадження, зокрема щодо не заперечення проти застосування ст. 75 КК України стосовно обвинуваченого, не свідчить про відсутність претензій майнового характеру до відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТзДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» вказує, що подана апеляційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, рішення Коломийського районного суду від 04 червня 2024 року вважає законним та обґрунтованим. Тому, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Коломийського районного суду від 04 червня 2024 рокубез змін.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронних кабінетів адвоката Козака В. І. та ПАТ «Страхова компанія Альфа гарант» в підсистемі «Електронний Суд».

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є батьком неповнолітньої ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (т.1, а. с. 25).

Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2022 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та засуджено за те, що 05 серпня 2020 року о 18 год. 55 хв., у с. Мишин, Коломийського р-н., Івано-Франківської обл., він керуючи автомобілем «Renault Logan» д.н.з. НОМЕР_1 , під`їжджаючи до гімназії, порушив вимоги підпунктів «б», «д» пунктів 12.1-12.4, п. «б» пункту 12.9 ПДР України, внаслідок чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , яка рухалась по пішохідному переходу, спричинивши їй тілесні ушкодження. За даним фактом йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців. Покладено обов`язки передбачені п.1, 2 ч. 1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України (том 1 а.с. 4-6).

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Renault Logan» д.н.з. НОМЕР_1 станом на момент ДТП була застрахована в ТзДВ СК «Альфа-Гарант» за полісом № АО5956515 (том 1 а.с. 26).

В результаті отриманих під час ДТП травм ОСОБА_2 було встановлено інвалідність, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 виданим 22 січня 2021 року виданим ОСОБА_2 .. Її законним представником зазначена ОСОБА_5 (том 1 а.с. 170).

Під час реабілітації неповнолітньої ОСОБА_2 позивачем були понесені витрати, в розмірі 236 692 грн. частину яких просить компенсувати шляхом стягнення зі ТДВ СК «Альфа-Гарант» у сумі 200 000 грн. страхового відшкодування в межах ліміту відшкодування шкоди завданої життю і здоров`ю встановленого полісом № АО5956515.

З копії заяви ОСОБА_1 , законного представника потерпілої ОСОБА_2 , поданої Коломийському міськрайонному суду Івано-Франківської області в рамках кримінального провадження щодо ОСОБА_3 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України від 12 листопада 2021 року, позивач зазначає про відсутність претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки останній в добровільному порядку допомагав з лікуванням його доньки ОСОБА_2 (том 1 а.с. 199).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, який діяв в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 ,яка є потерпілою від ДТП, що трапилося 05 серпня 2020 року, із заявою про страхове відшкодування до страховика не звертався, а з позовною заявою звернувся до суду лише 07 серпня 2023 року. Тобто, після пропуску строку на звернення із заявою про страхове відшкодування, встановлену пунктом 37.1.4. статті 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», поза межами строку позовної давності. При цьому добросовісність своєї поведінки не довів.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначені вище норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Згідно з пунктом 1 статті 35.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суд від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20, зазначено, що Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з огляду на принцип добросовісності визначає, якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи вказані норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема у праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104 гс 18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406 цс 19) дійшла правового висновку про те, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу положень спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 цього Закону, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому, саме трирічний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 , який діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 із заявою про виплату страхового відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, яка трапилася 05 серпня 2020 року до страховика ПАТ «Страхова компанія «Альфа гарант» не звертався.

Внаслідок чого, апелянт пропустив визначений положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» трирічний строк для такого звернення, оскільки спірна ДТП сталася 05 серпня 2020 року, а з позовною заявою про відшкодування шкоди здоров`ю, завданої внаслідок ДТП, останній звернувся 07 серпня 2023 року (том 1 а.с. 27). При цьому, будь-яких поважних причин пропуску строку на подання заяви про виплату страхового відшкодування позивач ОСОБА_1 не навів та не надав жодних належних і допустимих доказів, що ним здійснювались розумні заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про виплату страхового відшкодування є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено добросовісності своїх дій при зверненні до суду з даним позовом.

Що стосується доводів апелянта про те, що законодавцем не передбачено досудового порядку урегулювання спору у даних правовідносинах, то колегія суддів зазначає, що вони не спростовують обов`язок потерпілого подати страховику відповідну заяву про виплату страхового відшкодування у визначений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк, чи звернутися до суду з відповідним позовом у цей строк, який є преклюзивним.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Козака Володимира Івановича залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2024 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

І. О. Максюта