ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6499/24 Справа № 206/4869/23 Суддя у 1-й інстанції - Прінь І.П. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді : Новікової Г.В.

суддів:Гапонова А.В.,Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Восьмого державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2024 року (повний текст складено 25 квітня 2024 року у м. Дніпро) у цивільній справі за позовом Восьмого державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Верховна Рада України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим приміщенням, виселення без надання іншого жилого приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року Восьмий державний пожежно-рятувальний загін ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідно до рішення №2535 від 18.09.2003 року виконкому Дніпропетровської міської ради було оформлено право власності за державою в особі Верховної ради України на об`єкти нерухомого майна самостійної пожежної частини №25, а саме: літ. А-2, А1-1, А11-1, а-1, а, а-1 - житловий будинок з адміністративно- службовими приміщеннями №№ 5,7,8,9 та службовими квартирами №№ 1,2,3,4,6 , літ. Б-1, Б1-1- будівля спорткомплексу, літ.В,Г- навіси за адресою: АДРЕСА_1 , 8 загону державної пожежної охорони УДПО УМВС України в Дніпропетровській області.

8 державний пожежно-рятувальний загін ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області є правонаступником 8 загону державної пожежної охорони УДПО УМВС України в Дніпропетровській області.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію права власності власником вказаного нерухомого майна є Державна служба України з надзвичайних ситуацій, право оперативного управління закріплено за 8 ДПРЗ.

В службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до договору №15 від 03.01.2023 року наразі проживає ОСОБА_1 , який проходив службу на посаді начальника відділу профілактичної роботи та розслідувань пожеж центру забезпечення діяльності Головного управління ДСНС України в Дніпропетровській області, з членами родини: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 у 8 ДПРЗ ГУ не працює. У 8 ДПРЗ ГУ відсутні підтверджувальні документи, на основі яких зазначені вище особи займають службове житло № 3 .

Також звертав увагу на те, що згідно із витягом від 25.08.2023 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить трикімнатна квартира за адресою АДРЕСА_3 .

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Восьмий державний пожежно-рятувальний загін ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також не відповідність висновків суду обставинам справи.

Посилаючись на доводи, аналогічні доводам позовної заяви зазначає, що у Восьмому ДПРЗ відсутні документи, на основі яких ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 займають спірне житло. Вважає,що ОСОБА_1 та члени його сім`ї втратили право користування квартирою №3 , оскільки останнього було звільнено з посади, а квартира видавалась йому як службове житло на час виконання трудових обов`язків. Крім того, ОСОБА_1 на праві власності належить інша квартира у м. Дніпро, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 давно не проживають у спірній квартирі. Звертають увагу, що спірне службове житло розташовано так, що доступ до нього проходить через територію Восьмого ДПРЗ, який є режимним об`єктом, а ОСОБА_1 , як звільнений працівник є сторонньою особою, допуск якої на територію позивача не допускається. Крім того, спірне житлове приміщення, яке займають відповідачі, необхідно Восьмому ДПРЗ для забезпечення житлом інших співробітників, які проходять у ньому службу.

Відповідачем ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішенні без змін, як законне та обґрунтоване. Зокрема наголошував, що на підставі рішення керівництва УДПО УМВС України у Дніпропетровській області в 1999 році отримав дозвіл на заселення до спірної службової квартири разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_3 . Також щороку Восьмий ДПРЗ укладає з ним типовий договір найму службового приміщення квартири №3 . Зазначені документи на його думку підтверджують право користування ним та членами його родини спірною квартирою, а документи, на підставі яких їх було велено до цього житла здаються на зберігання до житлово-експлуатаційну організацію або до відповідного підприємства. Також звертає увагу, що він перебував із позивачем у трудових відносинах більше 27 років, був звільнений у зв`язку зі скороченням штату працівників та є пенсіонером за вислугою років, а тому не може бути позбавлений службового жила без надання іншого житлового приміщення. З приводу наявності іншої квартири у власності зазначає, що проживання в ній членів його сім*ї з огляду на квадратуру та кількість зареєстрованих є неможливим. Також підтверджує, що є неможливим доступ до спірної квартири без доступу на територію підрозділу.

Від Державної служби України з надзвичайних ситуацій надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких вони зазначали, що вимоги Восьмого ДПРЗ про виселення відповідачів є правомірними, оскільки службові житлові приміщення надаються з метою забезпечення потребуючої особи таким житлом тимчасово, а саме на період перебування в трудових відносинах. Враховуючи те, що ОСОБА_1 не перебуває з позивачем у трудових відносинах, не потребує забезпечення житлом (має на праві власності іншу квартиру), то у відповідачів не має жодних правових підстав для користування спірною квартирою.

В судове засідання з`явилися представник Восьмого ДПРЗ та ОСОБА_1 .. Від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшли заяви про слухання справи у їх відсутність.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із Положенням про 8 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області (далі 8 ДПРЗ) є правонаступником, у тому числі, 8 ДПРЗ Головного територіального управління МНС України в Дніпропетровській області. (а.с.10-16, 22)

З довідки №49-801-145/49-804 від 19.01.2024 року, яку надав позивач, вбачається, що наказом МВС України від 09.03.1995 року №139 управління пожежної охорони УВС Дніпропетровського облвиконкому реорганізоване в управління державної пожежної охорони УМВС України в Дніпропетровській області.

Згідно із наказом УМВС України в Дніпропетровській області від 10.08.2002 року №445 управління державної пожежної охорони УМВС України в Дніпропетровській області реорганізоване в управління пожежної безпеки УМВС України в Дніпропетровській області.

Наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 03.07.2003 року №217 управління пожежної безпеки УМВС України в Дніпропетровській області переформовано в управління пожежної безпеки та аварійно-рятувальних робіт МНС України в Дніпропетровській області, на підставі наказу 03.12.2003 року №475 це управління переоформлено в Головне управління МНС України в Дніпропетровській області.

Згідно з наказом МНС України від 05.06.2012 року №874 утворено 8 державний пожежно-рятувальний загін Головного територіального управління МНС у Дніпропетровській області, який був правонаступником Дніпропетровського міського управління Головного управління МНС України в Дніпропетровській області.

Наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 29.05.2013 року №362 утворено 8 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління ДСНС України у Дніпропетровській області.

Відповідно до рішення виконкому Дніпровської міської ради від 18.09.2003 року №2535 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1» було вирішено оформити право державної власності, з видачею свідоцтва, за державою, в особі Верховної ради України, на об`єкти нерухомого майна самостійної державної пожежної частини №25: літ. А-2, А1-1, А11-1, а-1, а, а-1 - житловий будинок з адміністративно- службовими приміщеннями №№ 5,7,8,9 та службовими квартирами №№1,2,3,4,6 ; літ. Б-1, Б1-1- будівля спорткомплексу, літ. В,Г- навіси за адресою: АДРЕСА_1 , 8 загону державної пожежної охорони УДПО УМВС України в Дніпропетровській області .(а.с.9).

На підставі вказаного вище рішення 24.09.2003 року було видано Свідоцтво про право власності на вказане вище нерухоме майно, власником якого зазначена держава в особі Верховної Ради України, а 26.09.2003 року видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Рішенням виконкому Самарської районної у місті Дніпропетровську раді від 16.06.2006 року №444 за зверненням адміністрації 25 СДПЧ Управління пожежної безпеки в Дніпропетрвській області квартири № АДРЕСА_5 були включені до складу службового житлового фонду. (а.с. 166).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію права власності… іншого речового права, інд №265390743 від 12.07.2021 року, власником вказаного нерухомого майна є Державна служба України з надзвичайних ситуацій, на підставі наказу №102 від 02.06.2021року, право оперативного управління зареєстровано за 8 ДПРЗ (а.с.21).

03.01.2023 року між 8 ДПРЗ і відповідачем ОСОБА_1 укладений договір №15 найму службового житлового приміщення квартири, згідно якого службове житлове приміщення надається для тимчасового проживання наймачу (на перімо до отримання постійного житла чи втрати зв`язків з наймодавцем) (а.с.23-25).

Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надав суду копію будинкової книги по будинку АДРЕСА_1 , до якої 13.04.1996 року були внесені записи про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у квартирі №3 цього будинку ( а.с. 14-118)

З трудової книжки ОСОБА_1 , витягу з наказу №601 від 23.12.2015 року ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 11.07.1988 року по 23.12.2015 року проходив службу в МВС СРСР, МВС України, МНС України, ДІТБ України, ДСНС України, був звільнений зі служби у зв`язку зі скороченням штату.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач та члени його сім`ї вселилися у спірну квартиру на законних підставах, відповідач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем більше 10 років, був звільнений зі служби у зв`язку зі скороченням штатів, а тому відповідно до ст.125 ЖК України не може бути виселеним із спірно квартири без надання іншого житла.

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та суперечить нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовом Восьмий ДПРЗ, як на підставу своїх порушених прав, посилався на те, що всупереч вимогам чинного законодавства, умовам договору ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 самовільно без законних на те підстав займають квартиру АДРЕСА_2 , яка враховуючи останню перереєстрацію права власності є власністю Державної служби з надзвичайних ситуацій з оперативним управлінням у 8 Державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 380 ЦК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед таких правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 391 ЦК України визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

Враховуючи наведене та з огляду на заявлені вимоги, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про застосування до вказаних спірних правовідносин положень житлового законодавства, зокрема і ст. 125 ЖК щодо обмежень у виселенні, оскільки квартира перебуває не в комунальній власності, а у власності юридичної особи з правом оперативного відання, покладеного на позивача. А тому підлягають застосуванню зазначені вище норми ЦК України щодо усунення перешкод у користуванні власністю, відповідно до яких право користування спірною квартирою не повинно перешкоджати власнику розпоряджатись цим майном на власний розсуд з огляду на його призначення та мету.

Також суд апеляційної інстанції враховує, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зауважував, що у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний надмірний тягар.

Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Оцінюючи виселення відповідачів на предмет пропорційності втручання у їх право на житло, суд апеляційної інстанції встановив, що обмеження у здійсненні прав позивача , як власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягають усуненню, оскільки правова підстава для вселення і проживання ОСОБА_1 із членами його сім*ї у квартирі відпала, оскільки він більше не працює на підприємстві та не виконує функції, які передбачали оперативне реагування на екстрені ситуації у будь-який час та зумовлювали як найближче проживання від місця роботи. Крім того, як зазначав позивач вхід до спірної квартири проходить через територію пожежно-рятувального загону, який є режимним об`єктом, а ОСОБА_1 після звільнення є сторонньою, особою яка не залучена до діяльності загону та його проживання разом із членами

сім`ї буде перешкоджати діяльності позивача та унеможливить заселення нині діючих робітників, які не мають свого житла через переведення до загону із непідконтрольних територій чи територій, на яких ведуться активні бойові дії.

Крім того слід звернути увагу, що спірна квартира відповідно до пояснень сторін не виконує функції житла для ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки вони проживають окремо від ОСОБА_1 , а останній має на праві власності трикімнатну квартиру.

Натомість суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не дав аналізу вказаним вище доводам позивача, обравши норми матеріального права, які не підлягали застосуванню та скористався положеннями, які містять заборону на виселення без надання іншого житлового приміщення. Намагаючись дотриматись балансу інтересів сторін спору, суд першої інстанції не звернув увагу, що інтереси позивача, як власника житла перевищують інтереси колишнього працівника разом із членами його сім`ї, у яких припинились правові підстави користування чужим майном.

Враховуючи те, що відповідачі користувалися спірною квартирою зі згоди його власника на період виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків, а впослідуючому за договорами найму та такі обставини, які були підставою для вселення в будинок, припинилися у зв`язку зі звільненням, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позову про те, що право користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чужим майном - квартирою Восьмого ДПРЗ, також припинилось, власник квартири має намір розпоряджатись ним сам та надавати у користування іншим працівникам, які цього потребують, а тому існують підстави для задоволення позову. Крім того, згідно із витягом від 25.08.2023 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 . Таким чином виселенням із спірної квартири не будуть порушуватися житлові права відповідачів.

Доводи про те, що відповідачі тривалий час користуються спірною квартирою, а тому не можуть бути виселенні є безпідставними.

Отже, з урахуванням викладеного, відповідачі підлягають виселенню із спірної квартири. Вимоги про визнання їх такими,що втратили право користування спірним житлом не підлягають задоволенню. Позивач просив визнати відповідачів такими,що втратили право користування спірним житлом і виселити їх, фактично обґрунтовуючи лише виселення.

Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а суд першої інстанції невірно визначився з характером виниклих правовідносин, застосувавши норми матеріального права, які не підлягали застосуванню в даній справі, а тому, виходячи з повноважень апеляційного суду, визначених ст. 374 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Восьмого державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2024 року скасувати.

Позовні вимоги восьмого державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Верховна Рада України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим приміщенням, виселення без надання іншого жилого приміщення задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири АДРЕСА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: