Справа № 302/2054/23
Провадження № 2/302/58/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 19.03.2024 року смт.Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді Сидоренко Ю.В.,

при секретарі Царь О.В.,

за участю: представника позивача - адвоката Кривка П.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Міжгір`я цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області (місце знаходження за адресою: с.Пилипець, буд.75 Хустського району Закарпатської області) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Міжгірського районного суду Закарпатської області з позовом, поданим представником позивача адвокатом Кривка П.П., до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка ОСОБА_1 зазначає, що вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований 13 квітня 2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за актовим записом номер № 302, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 від 13.04.2023року.

Позивачка вказує, що до укладення шлюбу вона з відповідачем проживала спільно та у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження НОМЕР_2 ). Батьком дитини у свідоцтві про її народження записаний відповідач за їх спільною заявою у порядку ч.1 ст.126 СК України.

Та зазначає позивач, що їх сімейне життя з відповідачем не склалося. Відповідач допустив подружню зраду, що призвело до неможливості продовження їх сімейних стосунків та примирення. Таким чином, вважає, що шлюбні відносини між ними вже фактично припинилися і немає підстав для їх збереження. З відповідачем вони тепер не пов`язані ні спільним побутом, ні спільними проблемами, ні взаємними правами та обов`язками. В результаті вони дійшли спільного висновку про необхідність розірвання їх шлюбу та вважає, що це не буде суперечити їх з відповідачем інтересам та інтересам їх дитини, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом про розірвання шлюбу.

Також позивачка вказує, що 18 січня 2023 року відповідач ОСОБА_2 був призваний другим відділом ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу ЗСУ, де і проходить службу в ЗСУ. Зазначає, що наміру проживати з відповідачем після розірвання шлюбу вона не маю. Свого особистого житла на даний час вона не маю, а тому і не має можливості на цей час забезпечити дитині належні умови для її проживання та утримання.

Внаслідок вищевказаних обставин та введення військового стану в Україні, відсутності роботи, неможливістю спільного проживання з відповідачем, вона має намір виїхати за кордон у Чеську республіку на невизначений термін, а тому, будучи зайнятою цілий робочий день на роботі, належним вихованням та утриманням малолітньої дитини вона займатись не зможе. Крім того, до питання належного контролю та догляду батьками за неповнолітніми дітьми за кордоном соціальні служби відносяться дуже відповідально. Крім того, їх малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по сьогоднішній день відвідує дитячий дошкільний заклад «Теремок» в смт. Міжгір`я. Забезпечити відвідування дочки навчального виховного закладу за кордоном при незнанні нею мови та відсутності українських дитячих навчальних закладів, вона не матиме жодної можливості і вважає, що це не відповідатиме інтересам дитини. Ці обставини змушують її звернутися до суду також з позовною вимогою залишити дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на утриманні, самостійному вихованні та проживанні біля відповідача, як батька дитини, про що вони з відповідачем дійшли спільної згоди.

ОСОБА_1 вказує, що малолітня дитина відносяться до батька позитивно і про особисті проблеми їх з відповідачем стосунків донька у зв`язку з її віком, не обізнана. До виховання і утримання дитини відповідач ставиться відповідально. Відповідач проживає у індивідуальному житловому будинку, де наявні всі необхідні умови для комфортного проживання доньки, він має стабільний дохід, а тому може самостійно матеріально утримувати та виховувати дитину.

Позивачка ОСОБА_1 зазначає, що у зв`язку з її наміром виїхати за межі України, у неї відсутня можливість особисто піклуватися про дитину та займатися її вихованням, тому такий обов`язок по вихованню та догляду за дитиною покладається на іншого з батьків, та у зв`язку з чим позивачка звертається до суду з даними позовними вимогами також і про визначення місця проживання дитини, та в яких просить малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити на утриманні, самостійному вихованні та проживанні біля батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ). Судові витрати по справі позивачка просить покласти на неї.

Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30.11.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з викликом (повідомленням) сторін. Зобов`язано орган опіки та піклування Пилипецької сільської ради надати суду висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.34-35).

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21.12.2023 року витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину Державного кордону України у період часу з 01 листопада 2023 року по 31 грудня 2023 року (включно) громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та інформацію щодо перетину Державного кордону України у вищевказаний період часу малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із зазначенням пунктів пропуску та дати перетину кордону громадянкою України ОСОБА_1 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.42-43).

19.01.2024 року на адресу суду надійшла інформація з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, на виконання ухвали суду від 21.12.2023 року (а.с.49), та з якої вбачається, що за результатами проведеної перевірки, відомостей щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01 листопада 2023 року по 31 грудня 2023 року, не виявлено (а.с.49,51).

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26.02.2024 року витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину Державного кордону України у період часу з 01 листопада 2023 року по 01 березня 2024 року (включно) громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та інформацію щодо перетину Державного кордону України у вищевказаний період часу малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із зазначенням пунктів пропуску та дати перетину кордону громадянкою України ОСОБА_1 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.67-68).

07.03.2024 року на адресу суду надійшла інформація з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, на виконання ухвали суду від 26.02.2024 року (а.с.72), та з якої вбачається, що за результат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 14.11.2023 року (виїзд), 19.11.2023 року (в`їзд), 24.12.2023 року (виїзд), 27.02.2024 року (в`їзд), іншої інформації немає (а.с.72).

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26.02.2024 року закрито підготовче провадження по справі № 302/2054/23 та призначено справу до судового розгляду по суті, з повідомленням сторін (представників сторін) (а.с.65-66).

В судовому засідання представник позивача - адвокат Кривка П.П., який діє в інтересах позивачки ОСОБА_1 , підтримав заявлені позивачкою позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини та просить позов задовольнити в повному обсязі за підставами та обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, проте до суду подано письмову заяву від 06.12.2023 року з проханням розглянути справу без її участі у зв`язку з виїздом за кордон, в присутності її представника адвоката Кривка П.П. Подану позовну заяву та заявлені нею позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить позов задовольнити за підставами, наведеними у позовній заяві (а.с.38).

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про день та час судового розгляду справи був повідомленим судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте на адресу суду відповідачем ОСОБА_2 подано 06.12.2023 року письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та в якій вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 він визнає повністю та не заперечує щодо обставин, які викладені у позовній заяві про розірвання шлюбу та визначення місця проживання їх малолітньої дитини (а.с.37).

Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Пилипецької сільської ради в судове засідання не з`явився, про день та час судового розгляду справи були повідомлені судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку (а.с.34), проте про причини неявки суду не повідомлено, раніше на адресу суду було подано висновок Служби у справах дітей Пилипецької сільської ради за підписом начальника Гельбич Ю. , та в якому зазначено, що служба у справа дітей не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_2 (а.с.40).

Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи № 302/2054/23, з`ясувавши всі обставини по справи, повно та об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який 13 квітня 2023 року зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 302, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого є в матеріалах справи (а.с.19) та з якого вбачається. що після реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище дружини « ОСОБА_1 » змінено на прізвище « ОСОБА_1 ».

Від спільного сумісного проживання сторони мають малолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_2 від 23.09.2023 року (видане повторно), копія якого є в матеріалах справи (а.с.18) та в графі «мати» вказаного свідоцтва зазначено ОСОБА_1 , а в графі «батько» - ОСОБА_2 (а.с.18).

Та як зазначено у позові, подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та фактичного припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивачка звертається до суду з даними позовними вимогами про розірвання шлюбу.

Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.ст.104 ч.2,105 ч.3,110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачем в ході судового розгляду протилежного не доведено.

Крім того, оскільки позивачка ОСОБА_1 наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач ОСОБА_2 визнає позовні вимоги про розірвання шлюбу у повному обсязі, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням позивача до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Примушування до шлюбу не допускається. А тому, подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б їх інтересам, що має істотне значення.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивачки та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про призначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, суд приходить до наступних висновків.

За приписами ст.29 ч.2 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У відповідності до ч.2 ст.161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Положеннями ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст.161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Отже, з аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю, визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ст.ст.18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції).

Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч 2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього.

При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

21.12.2023 року до суду подано висновок Служби у справах дітей Пилипецької сільської ради за підписом начальника Гельбич Ю. , та в якому зазначено, що служба у справа дітей не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_2 . В обґрунтування висновку міститься посилання на складений 04.10.2023 року Службою у справах дітей Акт обстеження умов проживання малолітньої дитини за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого матеріально-побутові умови проживання у будинку задовільні (а.с.40).

Разом з тим, суд не погоджується з висновком Служби у справах дітей Пилипецької сільської ради від 21.12.2023 року про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_2 з тих підстав, що на виконання ухвали суду від 30.11.2023 року фактичного обстеження умов проживання дитини та батька здійснено не було і жодних об`єктивних відомостей про умови їх проживання орган опіки та піклування не мав, думки малолітньої дитини не було заслухано. Крім того, ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не були присутніми на засіданнях органу опіки та піклування з цього приводу та своїх пояснень не надавали. Вказаний висновок Служби у справах дітей складений формально, та до органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення, вказаний висновок не подавався.

Та суд вважає, що зазначений висновок службою у справах дітей надано на звернення відповідача, а не на вимогу суду та не з приводу розв`язання спору в суді, як це визначено в частині п`ятій статті 19 СК України, оскільки у вказаному висновку на його обґрунтування наявне лише посилання на Акт обстеження умов проживання малолітньої дитини за адресою: АДРЕСА_2 , та який складено 04.10.2023 року, тобто ще до пред`явлення позову до суду, який подано 24.11.2023 року (а.с.2,21,40).

Отже, висновок органу опіки та піклування за місцем проживання батька не відповідає правилам частини п`ятої статті 19 СК України щодо подання такого висновку безпосередньо суду на підставі всіх актуальних відомостей та документів, які стосуються судової справи.

У статті 19 СК України визначено, що під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Подібна норма права міститься у пункті 74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок № 866), згідно з якою під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

Також у пункті 72 Порядку № 866 зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Крім того, в порушення вимог пункту 72 Положення № 866 Служба у справах дітей не здійснила належного обстеження умов проживання ОСОБА_2 та малолітньої дитини ОСОБА_3 , не провела з ними бесіду. Фактично зазначений висновок складений лише з даних обстеження та виключно з умов проживання.

Про обов`язковість надання органом опіки та піклування висновків щодо можливості визначення місця проживання дитини з одним із батьків, зазначено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17 (провадження № 61-18882св19).

Та як вбачається з позовних вимог, позивачка ОСОБА_1 просить визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 , що останнім не заперечується та безпосередньо вбачається з поданої ним 06.12.2023 року до суду заяви (а.с.37).

Згідно з ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Виходячи з положень ч.1 ст.161 СК України тільки у випадку якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Аналіз зазначеної норми вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю, про що безпосередньо зазначено у Принципі 6 Декларації прав дитини.

Крім того, суду не надано доказів протиправної поведінки з боку матері ОСОБА_1 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2018 року народження.

Таким чином, обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком буде більш сприятливим для дитини, не встановлено.

Також, судом враховується та обставина, що позивач на даний час проходить службу в лавах ЗСУ, що не заперечується стороною позивача. Станом на час розгляду справи в Україні введено воєнний стан, відповідач ОСОБА_2 несе службу у іншому населеному пункті, та суд вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком, в даному конкретному випадку не буде в найкращих інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2018 року народження.

Батько дитини, який має однакові права з матір`ю дитини, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Положеннями ч. 2, ч. 3 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Проживання дитини з одним із батьків само по собі не свідчить про відсутність участі матері або батька у вихованні дитини.

Посилання позивачки ОСОБА_1 на те, що вона виїхала за кордон з метою працевлаштування та участі у вихованні доньки не приймає, а дитина залишилась проживати з батьком ОСОБА_2 , не може само по собі свідчити про відсутність участі матері у вихованні ОСОБА_3 .

У постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 822/2446/17 було викладено позицію, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, не доводить факту відсутності участі матері у вихованні дитини, тоді як рішення суду про позбавлення особи батьківських прав є належним підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків.

Для встановлення обставин самостійності виховання батьком дитини визначення її місця проживання з цим батьком не є самостійною умовою, а обов`язковим елементом є підтвердження однієї з обставин: смерті матері (визнання її безвісти зниклою або оголошення померлою), позбавлення батьківських прав, відібрання в неї дитини без позбавлення її батьківських прав, неможливість матері за станом здоров`я брати участь у вихованні дитини. Тобто мають існувати такі обставини, які свідчать про те, що лише батько дитини забезпечує реалізацію батьківських прав у зв`язку з неможливістю або ухиленням матері від їх реалізації.

За таких обставин, ураховуючи інтереси малолітньої дитини, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість проживання дитини разом матір`ю, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

А отже, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що оскільки сторони досягли згоди щодо місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 разом з батьком, за домовленістю між батьками щодо місця проживання дитини, та відсутні обставини того, що батьки не можуть досягнути домовленості і з цього приводу між ними існує спір, а тому суд не вбачає підстав для судового втручання в сімейні правовідносини сторін, а саме для вирішення питання з ким із батьків має проживати дитина ОСОБА_3 , оскільки це питання фактично вирішено батьками самостійно, що є їх правом відповідно до Закону, тому позов про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволенню не підлягає.

Судових витрат до стягнення чи повернення стороною позивача не заявлено.

Керуючись ст.ст.19, 24, 29, 56, 105, 110, 112, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст.ст. 9, 12, 13, 81, 137, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити частково.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 13 квітня 2023 року відділом державної реєстрацїї актів цивільного стану у м.Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 302.

Прізвище позивачки ОСОБА_1 після розірвання шлюбу - залишити без змін « ОСОБА_1 ».

В іншій частині позову про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя

Міжгірського районного суду Ю.В. СИДОРЕНКО

Закарпатської області