ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2024 року м. Чернівці

справа № 718/3387/23

провадження №22-ц/822/655/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2024 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивачу належить на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 127,40 кв.м., житловою площею 87,20 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Таке право за позивачем було зареєстроване на підставі договору іпотеки від 09.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Балацьким О.О. та зареєстрованого у державному реєстрі під номер ВКА/507564,507563.

Після отримання права власності на зазначений житловий будинок, позивач звертався до відповідачки з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, шляхом надіслання вимоги про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання в будинку, колишній власник ОСОБА_1 , продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися, чим створює перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

Позивач просив виселити ОСОБА_1 з житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 127,40 кв.м., житловою площею 87,20 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2024 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2024 року та задовольнити позовні вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Посилається на те, що суд першої інстанції не встановив обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у власності відповідача, придатності цих об`єктів до проживання, оскільки сама по собі реєстрація осіб у будинку або фактичне проживання - не є підтвердженням наявності права користування цим майном, тому суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР до спірних правовідносин.

Наявність у відповідача іншого майна для проживання та користування ним, виключає застосування положення ч. 2 чт. 109 ЖК УРСР та надання іншого постійного майна для проживання, навіть за умови придбання такого нерухомого майна не за кредитні кошти. Спірний будинок не є єдиним житлом та постійним місцем проживання відповідача, тобто такі дії відповідача містять ознаки суперечливої та недобросовісної поведінки. Відповідач приховав від суду ті обставини, що має інше житло для проживання.

За наявності в особи у користуванні іншого (інших) об`єктів житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк » та ОСОБА_1 укладено кредитний договір не поновлювальної кредитної лінії, відповідно до якого, позичальнику надали кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк: з 09.11.2007р. по 09.11.2017р. у розмірі 40 000 долл.США на споживчі цілі та 4 900 долл.США на сплатцу страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом на умовах, визначених цим Договором.

Також між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 09.11.2007 р. укладено іпотечний договір, за яким забезпечується виконання зобов`язань Іпотекодавця за кредитним договором від 09.11.2007 р., укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем по поверненню кредиту, наданого у вигляді не поновлюваної лінії в сумі 44 900 долл.США на строк з 09.11.2007р. по 09.11.2017р. включно. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки): житловий будинок з господарськими будівлями : житловий будинок літ.К, загальною площею 217,40 кв.м., житлова площа 81,20 кв.м., сараї літ.В, Г, Ж-І, сараї літ.Д, З, Е, літня кухня літ.Ж, вбиральня літ.И, огорожа №1-2, криниця №3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцеві на праві власності на підставі: рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24.09.2007р., справа №2-1495/2007, зареєстрованого в Кіцманському РБТІ 05.10.2007р. в реєстрову книгу №3, стор.122, реєстровий №727, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.10.2007р. за реєстраційним №20534644, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16176977 від 05.10.2007р. виданого Кіцманським РБТІ.

Отже, спірний житловий будинок не був придбаний за рахунок кредитних коштів, отриманих позичальником.

07.11.2016р. АТ КБ «ПриватБанк» набуло право власності на належний житловий будинок в безспірному, позасудовому порядку, а саме в порядку, узгодженому сторонами під час підписання договору іпотеки, що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

АТ КБ «ПриватБанк» 27.01.2023р. направив відповідачу досудову письмову вимогу про необхідність виселення та зняття з реєстраційного обліку з приміщення протягом 30 днів з моменту отримання претензії. Вказана вимога отримана особисто відповідачем 09.02.2023р. та залишена без задоволення.

В листопаді 2012 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» вже звертався в суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмети іпотеки та її виселення. Рішенням Кіцманського районного суду у справі 2-1364/12 від 05.02.2013 року, яке переглядалось Апеляційним судом Чернівецької області від 26.06.2013р. , звернуто стягнення на предмет іпотеки: будинок, площею 127,40 кв.м та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки; відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачки та інших осіб, які зареєстровані/проживають в будинку. Підставою для відмови стало не дотримання позивачем (іпотекодержателем) процедури надіслання боржнику (іпотекодавцю) письмової вимоги про добровільне виселення з будинку.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ініціювавши питання про виселення ОСОБА_1 з житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1 , не вказав у позовній заяві іншого житлового приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особі одночасно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі "Маккенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року, пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів".

Таким законом є ст. 109 ЖК України, яка містить норми про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, цими нормами встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені ч.2 ст. 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно, за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене ч.2 ст. 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).

Судом встановлено, що між АТ КБ «Приват банк », та ОСОБА_1 , 09.11.2007р. укладено іпотечний договір, за яким забезпечується виконання зобов`язань Іпотекодавця за кредитним договором від 09.11.2007 р., укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем по поверненню кредиту, наданого у вигляді не поновлюваної лінії в сумі 44 900 долл.США на строк з 09.11.2007р. по 09.11.2017 включно. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки): житловий будинок з господарськими будівлями, а саме житловий будинок літ.К, загальною площею 217,40 кв.м., житлова площа 81,20 кв.м., сараї літ.В, Г, Ж-І, сараї літ.Д, З, Е, літня кухня літ.Ж, вбиральня літ.И, огорожа №1-2, криниця №3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцеві на праві власності на підставі: рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24.09.2007р., справа №2-1495/2007, зареєстрованого в Кіцманському РБТІ 05.10.2007р.

Судом встановлено, що звернення стягнення на іпотечне майно відбулося в позасудовому порядку та спірний житловий будинок не був придбаний за рахунок кредитних коштів, отриманих позичальником.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19) зазначено, що в разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, неможливо виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому згідно з положеннями ч.2 ст. 109 ЖК України таке постійне житло вказується у рішенні суду.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК України).

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Викладене узгоджується з правовими висновками, висловленими у постанові Верховного Суду від 09 травня 2024 року, справа № 522/2211/20 (провадження № 61-5778св23).

Саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши житло, в яке відповідачі можуть бути переселені (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 344/5278/13).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що спірний будинок придбаний не за кредитні кошти, відповідач зареєстрована в ньому.

Банк, ініціювавши питання про виселення відповідача зі спірного будинку, не вказав у позовній заяві іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України має бути надане особі одночасно з її виселенням. Матеріали справи не містять та судом не встановлено будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів того, що відповідачу надається, або він має інше житло.

З урахуванням наведеного, суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк».

Доводи апелянта є аналогічними тим доводами, які були викладені в позові та перевірялися судом першої інстанції під час розгляду цього спору, однак висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення.

Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10 вересня 2024 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна