ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» вересня 2024 року

м. Харків

справа № 638/9804/24

провадження № 22ц/818/2736/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представниця позивача ОСОБА_2 ,

відповідач Держава Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова Подус Г.С. від 03 червня 2024 року

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення моральної шкоди, в якому просив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 545 131,62 грн.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 червня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою судді Острицький А.О. подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу судді скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. Суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі через перебування у провадженні суду тотожного позову по справі № 638/5593/24, адже ці позови заявлені з різних підстав. У справі № 638/5593/24 підставою позову є систематичне порушення державою його конституційного права на соціальний захист щодо отримання пенсії в належному розмірі, натомість в цій справі підставою позову є систематичне тривале невиконання судових рішень, чим порушується його право власності.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 03 вересня 2024 року до суду апеляційної інстанції від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності представниці. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді скасувати.

Відмовляючи у відкритті провадження в справі суд першої інстанції виходив із того, що в провадженні цього суду перебуває цивільна справа № 638/5593/23 за позовом ОСОБА_1 до того самого відповідача, про той самий предмет та з тих же підстав.

Проте, з таким висновком судді погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Однією з засад цивільного процесу є положення про те, що з конкретним позовом до суду можна звертатися лише один раз.

Зазначені вище підстави для відмови у відкритті провадження спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглядаються.

Відповідно до наведеної вище норми суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору одночасно між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тобто позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення моральної шкоди.

Спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що відповідачем тривалий час не виконуються судові рішення, ухвалені на користь позивача, що завдає йому душевних страждань, порушує його звичний спосіб життя та право мирно володіти майном, чим йому спричинено моральної шкоди.

З відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що 27 березня 2024 року ОСОБА_1 також звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди у справі № 638/5593/24.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2024 року у справі № 638/5593/24 прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Для відмови у відкритті провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України суд мав установити тотожність предмета й підстав позову, а також суб`єктного складу сторін у справі № 638/5593/24 та справі, яка переглядається.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду із заявою і не дає суду підстави відмовити у відкритті провадження у справі.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 761/10033/22 (провадження № 61-11715св22).

Однак, відмовляючи у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 у цій справі суд першої інстанції не перевірив, чи є позови, заявлені ним до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у даній справі та справі № 638/5593/23 тотожними, чи вони збігаються за предметом і підставами.

Відповідного обґрунтування та аналізу предметів і підстав позовів ОСОБА_1 у цій справі та справі № 638/5593/24 оскаржувана ухвала судді не містить. Суддя лише формально послався на факт перебування справи № 638/5593/24 у провадженні іншого судді, не звернувши увагу на те, що предметом цієї справи є відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням судових рішень, а предметом справи № 638/5593/24 - відшкодування моральної шкоди, завданої не отриманням в належному розмірі пенсії.

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті спору, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 червня 2024 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Н. П. Пилипчук

О. Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 03 вересня 2024 року.