Провадження № 2/761/2435/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Пономаренко Н.В.

з участю секретаря: Яцишина А.О.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Костюченко Ю.М.

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Пенсійного фонду України, третя особа: Голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Бахматський Олександр Олександрович, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

в травні 2023 року до позивач ОСОБА_3 звернулась із вказаним позовом до Фонду соціального страхування України (надалі - Фонду), третґ особа: голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та після усунення недоліків позову на виконання відповідної ухвали суду остаточно просив суд (а.с 51-63): визнати портиправним та скасувати наказ від 13.04.2023 року №88-к виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України «Про звільнення ОСОБА_3 » 18 квітня 2023 року з посади заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України; зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 19 квітня 2023 року; стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.04.2023 по день ухвалення судового рішення; допустити до негайного виконання рішення суду в частини поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що відповідно до наказу Фонду від 16.01.2023 №9-ОД наказано скоротити увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фенду в областях та в м.Києві з 18.04.2023 та повідомити Професійну спілку працівників виконавчої дирекції Фонду щодо прийнятого рішення про масове вивільнення працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві та провести відповідні консультації.

20.01.2023 року позивача було попереджено про наступне вивільнення у зв`язку з скороченням всього штату та чисельності працівників з 18.04.2023 і в даному попередженні позивачці не було запропоновано переведення на вакантну рівнозначну посаду або іншу роботу.

Наказом від 13.04.2023 року №88-к позивачку було звільнено з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

ОСОБА_3 вважає своє звільнення незаконним, так як за пунктом 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути розірваний роботодавцем у випадках, зокрема, реорганізації установи і в даному випадку головною передумовою для звільнення з вказаних в наказі підстав є реорганізація Фонду. При цьому, частиною 2 вказаної статті визначено гарантії від незаконного звільнення,а саме, що звільнення на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України допускається лише у випадку неможливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. А позивачка вважає, що відповідачем не вирішувалось питання можливого переведення її на рівнозначну посаду або на іншу посаду в Пенсійному фонді України, як і не досліджувались професійна підготовка та компетентність позивачки.

Крім вказаного, сторона позивача зазначає про те, що Фонд, в порушення вимог ст. 43 КЗпП України не отримав від Професійної спілки погодження на звільнення ОСОБА_3 із займаної посади, а також всупереч п.10 ст. 42 КЗпП України не було надано позивачці переваги в залишенні на роботі як особі, якій залишилось менше трьох років до настання пенсійного віку.

Як зазначає позивач, так як Фонд соціального страхування України був припинений шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, у них наявні всі правові підстави для забезпечення трудових прав позивача щодо продовження з позивачем трудового договору у правонаступника Фонду соціального страхування України та пропонування роботи в порядку переведення.

Позивачка вважає, що відповідачем, як його роботодавцем, були порушені норми чинного трудового законодавства, що і змусило його звернутись до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.05.2023 позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, вподальшому відкрито провадження у даній справі відповідною ухвалою від 09.06.2024, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.07.2023 залучено до участі у вказаній цивільній справі замість відповідача Фонду соціального страхування України, його правонаступника - Пенсійний фонд України (надалі - ПФУ).

27.07.2023 в судовому засіданні долучено до матеріалів справи відзив ПФУ року в якому представник ПФУ просив одночасно і закрити провадження у справі, і відмовити в задоволенні заявлених вимог.

При цьму зазначав, що посилання позивачки на ту обставину, що їй не запропоновано інші посади є необгрунтованими, оскільки всі посади виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України підлягають скороченню так само як і посада позивача.

Окрім того, в період дії воєнного стану норми ст. 43 КЗпП України відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій , обраних до профспілкових органів.

Щодо неможливості переведення позивачки на роботу у ПФУ, відповідач зазначає, що посади працівників Фонду на відміну від працівників ПФУ не належать до посад державної служби, а прийнявши рішення про припинення Фонду законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників Фонду, на яких поширюється законодавство пор працю, на посади державної служби у ПФУ чи його територіальних управліннях. Відповідач зазначає, що чинним законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в новоутвореному органі.

За таких умов, переведення працівника Фонду соціального страхування України на посади державної служби у Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить Закону України «Про державну службу».

21.07.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у позові.

В судовому засіданні, представник позивача вимоги позову підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом - КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Приписами ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебувала в трудових відносинах з відповідачем та з 16.10.2020 року займала посаду заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 1 січня 2023 року, Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" викладено в новій редакції.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону, визначено, що Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду припиняються, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

До завершення заходів, пов`язаних з приєднанням до Пенсійного фонду України Фонду соціального страхування України та його робочих органів, виконання функцій та завдань, передбачених цим Законом, забезпечують у межах компетенції виконавча дирекція та робочі органи Фонду соціального страхування України (п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону).

Постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 27.12.2022 року «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» припинено з 1 січня 2023 р., реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, зокрема, Фонд соціального страхування України. Утворено комісію з реорганізації Фонду соціального страхування України (далі - комісія з реорганізації Фонду) та призначено голову комісії з реорганізації Фонду - Бахматського Олександра Олександровича .

До голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду на період до завершення їх реорганізації (п.6 Постанови).

Згідно з п.7 Постанови, голові комісії з реорганізації Фонду необхідно забезпечити, зокрема, дотримання трудового законодавства щодо гарантій прав працівників Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду.

В свою чергу, приписами ч. 1 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Частиною п`ятою цієї статті визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із ч. 3 ст. 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Рішення про припинення Фонду соціального страхування України, прийняте Верховною Радою України є чинним.

Наказом голови комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Олександра Бахматського №9-ОД від 16.01.2023 року «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» на виконання п.2 розділу VІІ закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету міністрів України від 27.12.2022 року №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», керуючись ч.4 ст.105 ЦК України, ст.ст.49-2, 49-4 КЗпП України та ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вирішено скоротити увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м.Києві, з 18.04.2023 року (а.с. 28).

Матеріали справи не містять доказів оскарження, скасування або недійсності вказаного наказу.

Відповідно до п.2 та п.3.2 зазначеного наказу та у відповідності до вимог ст.49-2 КЗпП України, 20.01.2023 року позивача було повідомлено про наступне звільнення 18.04.2023 року на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

У даному повідомленні окремо зазначено, що оскільки скороченню підлягає весь штат та чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, інша робота у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України не пропонується (а.с. 29).

Наказом №88-к від 13.04.2023 року, позивачку було звільнено з посади заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України (а.с 30).

ОСОБА_3 із вказаним наказом ознайомлена та отримала його копію 13.04.2023 року.

Вимоги ч.2 ст. 40 КЗпП України передбачають, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини шостої статті 36 КЗпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

У постанові від 27.05.2021 по справі №201/6689/19 суд касаційної інстанції зазначив, що при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбулося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповіданої процедури.

Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Прийняття рішення щодо проведення скорочення чисельності або штату працівників, зокрема і у випадку припинення юридичної особи шляхом її реорганізації, належить до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу.

В пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при реорганізації підприємства або його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Таким чином, обов`язковою умовою для звільнення працівників у даному випадку є скорочення чисельності або штату працівників.

З 01 січня 2023 року припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України.

При цьому відбулось скорочення усього штату та усієї чисельності працівників, визначених штатними розписами Фонду соціального страхування з 18.04.2023, у тому числі й посади, яку обіймала позивач.

У зв`язку із повним скороченням всього штату і чисельності працівників, вимоги ст. 42 КЗпП України з приводу переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці в даному випадку не застосовуються.

Про наступне вивільнення позивача попереджено більше ніж за 2 місяці, тобто у визначений законом строк.

Фонд соціального страхування України припинено про що внесено відомості до Єдиного реєстру підприємств та організацій.

З врахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що при звільненні ОСОБА_3 було дотримано вимоги трудового законодавства, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивачки з роботи та про її на роботі задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини шостої статті 36 КЗпП у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Позивачка посилається на ту обставину, що дія трудового договору подовжена, оскільки реорганізація відбулась шляхом приєднання, однак суд прийшов до висновку, що в даному випадку дія трудового договору працівника не продовжується, так як відбулось повне скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування і тому у роботодавця не виникає обов`язку щодо працевлаштування працівника.

При цьому, суд критично оцінює посилання сторони позивача на ту обставину, що їй мали бути запропоновані посади в Пенсійному фонді України, які є посадами державної служби, оскільки всі посади Фонду соціального страхування України підлягали скороченню, а переведення позивача на вакантну посаду в Пенсійному фонді України неможливо, оскільки вакантними є посади державної служби, у той час як позивачка обіймала посаду працівника, на якого поширюється законодавство про працю.

Законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі, враховуючи, що особливості прийняття на роботу на державну службу регулюються законом «Про державну службу».

Суд зазначає, що стороною позивача не надано доказів на щодо подання позивачкою до Пенсійного Фонду України заяви та необхідні документи для вирішення питання про призначення її на вакантні посади в ПФУ.

На час виникнення спірних правовідносин, у зв`язку із затвердженням Законом України від 24.02.2022 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» діяв і наразі діє правовий режим воєнного стану та, відповідно, трудові правовідносини також врегульовані Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

З врахуванням наведеного, у роботодавця в даному випадку відсутній обов`язок отримання попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник для розірвання трудового договору.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що в ході розгляду справи неправомірність звільнення позивача не знайшла свого об`єктивного підтвердження, не встановлено підстав для її поновлення на роботі, а розрахунок з позивачем роботодавцем було проведено, суд вважає, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є також безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовим і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Однак, позивач не надав докази на підтвердження обставин та фактів, якими він обґрунтовує позовні вимоги про незаконність дій відповідача щодо звільнення його з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

При цьому, стороною позивача не доведено обставин на підтвердження недотримання відповідачем процедури його звільнення.

Суд прийшов до висновку, що відповідачем дотримано норми чинного законодавства при звільненні позивача із займаної посади.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

При цьому, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані із розглядом справи, в разі відмови від позову покладені на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 40, 147, 148 КЗпП України, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_3 до Пенсійного фонду України, третя особа: Голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повний текст складений 28.08.2024.

Суддя: