Провадження № 22-ц/4808/1199/24
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Луганської В.М., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Кузнєцов В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 15 липня 2024 року, постановлену в складі судді Кіндратишин Л.Р., у справі за скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Щадей Надія Василівна, за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання дій протиправними, скасування постанови, зобов`язання до вчинення дій,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Щадей Н.В., звернувся в суд із скаргою на рішення та дії головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лисенко Оксани Вікторівни, в якій просив: визнати дії вказаного державного виконавця про накладення штрафу на нього у межах виконавчого провадження №50936816 протиправними, скасувати постанову про накладення штрафу від 18.06.2024 року, зобов`язати вказаного державного виконавця відкликати платіжну інструкцію від 28.05.2024 року.

В обґрунтування скарги посилався на те, що 31.05.2016 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №50936816 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Івано-Франківського міського суду у справі №2-1200, про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмір 1/4 частки від усіх видів доходів боржника.

23.06.2023 року у межах вказаного виконавчого провадження винесено постанову про арешт коштів боржника, а 29.09.2023 року постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у загальному розмірі 50% від усіх видів заробітку ОСОБА_1

23.04.2024 року на виконання вказаної постанови про арешт коштів накладено арешт на усі грошові кошти ОСОБА_1 , у тому числі на заробітну плату.

18.06.2024 року винесено постанову про накладення штрафу на ОСОБА_1 у загальному розмірі 75151,27 грн., яку заявник вважає протиправною.

Вказував, що штраф державний виконавець має право накласти за сукупності двох обставин: наявність заборгованості у розмірі, що зумовлює накладення штрафу (розмір, що перевищує суму аліментних платежів за один рік); наявність такої заборгованості на момент винесення постанови про накладення арешту. Однак розмір його заборгованості зі сплати аліментів на момент винесення оскаржуваної постанови є значно меншим за суму відповідних платежів за один рік (48032,97 грн., що підтверджується відповіддю на скаргу від 18.06.2024 №32371/27.10-24, яка складена державним виконавцем).

Водночас, сукупний розмір аліментних платежів за рік, що передував винесенню постанови, що оскаржується (за період з квітня 2023 по квітень 2024 року) становить 290678,90 грн., що підтверджується розрахунком зі сплати аліментів.

Заборгованість зі сплати аліментів, яка стала підставою для винесення постанови про накладення арешту, утворилась внаслідок перерахування державним виконавцем аліментних платежів, починаючи з початку мобілізації ОСОБА_1 , з квітня 2022 року, однак внаслідок вказаних поважних причин він був позбавлений можливості повідомити державного виконавця про свою мобілізацію та збільшення доходу.

Натомість, державному виконавцю ще у грудні 2022 року було відомо про його призов на військову службу, внаслідок направлення ДП «СЕТАМ» (попереднє місце роботи боржника) відповідного листа. Однак, відтоді державний виконавець з метою встановлення дійсного місця служби боржника направила лише два запити у територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, які не дали бажаного результату. Лише 03.05.2023 року державний виконавець шляхом направлення до ДП «СЕТАМ» відповідного листа дізналась номер військової частини і після цього здійснила перерахунок аліментних платежів, що підлягали сплаті боржником з моменту мобілізації.

Однак, заміть того, щоб повідомити про розмір заборгованості застосувала усі можливі санкції.

Вказував, що до моменту накладення виконавцем відповідних обмежень йому не було відомо про наявність заборгованості. При цьому, його вина у виникненні заборгованості відсутня.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15 липня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано дії головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лисенко Оксани Вікторівни про накладення штрафу на ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження №50936816 протиправними. Скасовано постанову цього державного виконавця від 18.06.2024 року про накладення штрафу на ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження №50936816. В іншій частині вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (скаржник) подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм законодавства та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Зазначає, що відповідно до наданої відповіді з Державної податкової служби України від 28.09.2023 року за період з першого кварталу 2022 по 30.06.2023 року боржник мав високі доходи, але належно не сплачував аліменти на користь стягувача. Тому державним виконавцем вживались примусові заходи щодо нарахування заборгованості по аліментах, а також щодо стягнення заборгованості, зокрема: накладення арешту на майно та кошти боржника, внесення до Єдиного реєстру боржників, а також винесені всі постанови про тимчасові обмеження (постанова про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України; постанова про тимчасове обмеження у праві полювання; постанова про тимчасове обмеження у праві користування зброєю; постанова про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами). При цьому боржником жодного разу не перераховано аліментів на депозитний рахунок відділу, а державним виконавцем самостійно направлялись платіжні інструкції до установ банків, для примусового списання коштів з його рахунків (24.07.2023 року стягнуто з рахунку боржника 3097,35 грн., 12.06.2024 року - 111918,47 грн.). Тобто боржником не самостійно перераховано кошти в сумі 111918,47 грн.

Звертає увагу, що боржник не повідомив виконавця про своє нове місце отримання доходів та не перераховував аліменти ні стягувачу, ні на депозитний рахунок відділу. Відрахування аліментів не проводились і бухгалтерією військової частини, де проходить службу ОСОБА_1 . І лише з жовтня 2023 року, коли постанова про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника була направлена через Генеральний Штаб Збройних сил України, аліменти почали надходити на депозитний рахунок Відділу.

Зазначає, що керуючись частиною 14 статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. У зв`язку з цим 18.06.2024 року була винесена постанова про накладення штрафу за несплату аліментів з лютого 2022 року по серпень 2023 року включно, що становить 19 місяців на суму 75151,27 грн. (375756,33 грн. х 20% = 75151,27 грн.). Таким чином, на думку скаржника, зміст нормативно-правового регулювання спірних відносин вказує на законність дій державного виконавця.

Саме самостійне невиконання боржником його обов`язку зі сплати аліментів призвело до утворення боргу. А негативні наслідки від стягнення боргу не перешкоджають його погашенню. При цьому, у боржника був постійний і достатній дохід для самостійної виплати належного розміру аліментів та погашення боргу.

Просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та визнати дії головного державного виконавця Лисенко О.В. про накладення штрафу на ОСОБА_1 законними та правомірними.

Представник заявника адвокат Щадей Н.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зокрема, зазначає, що відсутні підстави для накладення на ОСОБА_1 штрафу відповідно до ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що постанова про накладення штрафу від 18.06.2024 року є протиправною і підлягає скасуванню. Наголошує, що станом на момент винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу 18.06.2024 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів становила 48032,97 грн., отже, не перевищує сукупний розмір аліментних платежів за один рік та не становить 375756,33 грн. (як зазначено у постанові про накладення штрафу). Крім того, вина боржника у виникненні заборгованості відсутня, оскільки до моменту накладення виконавцем відповідних обмежень йому не було відомо про наявність заборгованості. Наведені поважні обставини позбавили ОСОБА_1 можливості повідомити державного виконавця про свою мобілізацію та збільшення доходу. А державним виконавцем належні дії для встановлення його місця служби та дійсного доходу тривалий час не вживались. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Представник стягувача ОСОБА_2 адвокат Руда Х.Д. надіслала до апеляційного суду додаткові пояснення, в яких стверджує, що боржнику було достовірно відомо про обов`язок сплачувати аліменти, однак він такий не виконував, що і призвело до виникнення заборгованості. І про таку заборгованість боржнику повинно було бути відомо навіть без відповідного повідомлення виконавця. Винесення постанови про накладення штрафу тільки у червні 2024 року викликано тим, що у виконавця тривалий час були відсутні відомості про розмір та місце отримання доходів боржника. Проте, як вбачається з матеріалів справи, виконавцем вживались заходи з примусового виконання рішення, тобто факт бездіяльності виконавця у цій справі відсутній. Вважає, що причиною виникнення заборгованості по сплаті аліментів були саме дії боржника, який фактично ухилявся від їх сплати, а не дії чи бездіяльність державного виконавця. Крім того, штраф перераховується стягувачу і його цільове спрямування забезпечення потреб дитини. Просить апеляційну скаргу задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду представник відділу ДВС та стягувач ОСОБА_2 не з`явився, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Представник заявника адвокат Щадей Н.В. в судовому засіданні апеляційного суду заперечила доводи та вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, судове рішення оскаржується в частині задоволених вимог скарги, тому апеляційним судом переглядається в цій частині.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження ВП №50936816 з примусового виконання виконавчого листа №2-1200, виданого 05.03.2007 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходу, починаючи з 17.12.2006 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно відповіді ДП «СЕТАМ», що адресована Шевченківському відділу ДВС у місті Києві ЦМУМЮ 08.12.2022 року, надано звіт про здійснені відрахування та виплати щодо ОСОБА_1 за постановою державного виконавця за період з 01.01.2022 року по 30.11.2022 року. Повідомлено, що ОСОБА_1 був увільнений від роботи у зв`язку з проходженням військової служби, зі збереженням місця роботи і посади на підставі наказу ДП «СЕТАМ» №77-К від 20.07.2022 року (т. 1, а.с. 37-38).

У відповіді на запит державного виконавця до Державної податкової служби України за №16093348 від 19.06.2023 року зазначено відомості про доходи боржника за період з першого кварталу 2022 року по 1 квартал 2023 року. Зокрема, встановлено, що ОСОБА_1 отримує дохід з ДП «СЕТАМ» та з ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 47-49).

Рішенням суду від 21.02.2024 року у справі №344/22540/23 за позовом ОСОБА_1 зменшено розмір аліментів з часу набрання рішенням законної сили до 1/5 частки від усіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Рішення суду набрало законної сили 23.03.2024 року (т. 1, а.с. 80-82).

15.04.2024 року державним виконавцем Лисенко О.В. винесено постанову про зміну реєстраційних даних з урахуванням вказаного рішення суду (т. 1, а.с. 83).

З розрахунку заборгованості станом на 30.05.2024 року, складеного державним виконавцем у вказаному вище виконавчому провадженні, встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за період з квітня 2022 року по березень 2024 року становить 159851,91 грн.; заборгованість на 30 число поточного місяця -21205,98 грн. (т. 1, а.с. 8).

У відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції адвокату Щадей Н.В. від 18.06.2024 року за №32371/27.10-24 зазначено, що для встановлення залишку заборгованості, яка станом на 30.06.2023 року становила 342025,63 грн., 06.05.2024 направлено вимогу щодо встановлення залишку заборгованості до Генерального штабу ЗСУ, для передачі до бухгалтерії військової частини та надання звіту по аліментах помісячно. 28.05.2024 року на електронну адресу державного виконавця (а в паперовому вигляді 12.06.2024 року) надано звіт, відповідно до якого залишок заборгованості по аліментах станом на 01.05.2024 року становить 159951,44 грн. Згідно платіжної інструкції від 28.05.2024 року, 12.06.2024 року на депозитний рахунок Відділу надійшли кошти в сумі 111918,47 грн. Станом на даний час залишок заборгованості становить 48032,97 грн. (159951,44 111918,47 грн.) (т. 1, а.с. 5-7).

Встановлено також, що 18.06.2024 року у вказаному виконавчому провадженні головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лисенко Оксаною Вікторівною винесено постанову про накладення штрафу на користь стягувача у розмірі 75151,27 грн., оскільки за період з лютого 2022 по серпень 2023 включно, протягом 19 місяців утворилась заборгованість по аліментах, що становить 375756,33 грн., що перевищує суму відповідних платежів за один рік. Відповідно до ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу розмірі 20% суми заборгованості зі сплати аліментів (т. 1, а.с. 4).

Сторона заявника зазначила, що сукупний розмір аліментних платежів за рік, що передував винесенню постанови, що оскаржується (за період з квітня 2023 року по квітень 2024 року) становить 290678,90 грн., що вбачається з розрахунку зі сплати аліментів.

Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що на момент складення постанови про накладення штрафу 18.06.2024 року боржник ОСОБА_1 не мав заборгованості в сумі 375756,33 грн., про яку зазначено державним виконавцем. Тому така постанова, яка оскаржується заявником, суперечить вимогам ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачене накладення штрафу виключно за наявності заборгованості зі сплати аліментів на момент складення постанови про накладення штрафу. Державним виконавцем не надано суду доказів дотримання процедури накладення штрафу за несплату аліментів відповідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», що є підставою для скасування оскарженої постанови про накладення штрафу.

Що стосується вимоги про зобов`язання державного виконавця відкликати платіжну інструкцію від 28.05.2024 року на стягнення штрафу, яка була складена до винесення оскаржуваної постанови державним виконавцем, то місцевий суд дійшов висновку, що не надано доказів того, що така була ним пред`явлена. Разом з тим, суми штрафів стягуються виконавцем з боржника після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (п. 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5), а скасування оскаржуваної постанови припиняє її дію, наслідки для виконання. Відтак вказана вимога не підлягає до задоволення.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Виконання судового рішення відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 у справі №1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України, ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Нормами Закону №2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, зокрема, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів.

Так, положенням ч. 14 ст. 71 даного Закону передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У пункті 8 глави XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (далі - Інструкція №512/5), визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону №1404-VIII.

Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог пункту 7 розділу І цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.

Постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилається сторонам виконавчого провадження.

Суми штрафів стягуються виконавцем з боржника після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

За змістом пункту 4 розділу XVI Інструкції №512/5 виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону №1404-VIII, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 СК України.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №2610/27695/2012, дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до боржника. Визначальним для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення постанови про накладення штрафу та її сума, з якою пов`язано визначення розміру штрафу.

Також у постанові від 28 лютого 2024 року у справі №310/2210/21 Верховний Суд погодився із доводами скаржника про те, що на час накладення на нього штрафу на підставі ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» боргу за аліментами вже не було, а тому суд першої інстанції правильно задовольнив скаргу про скасування постанови про накладення штрафу.

Отже, положенням ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець має право накласти на боржника штраф виключно за наявності двох обставин: по-перше - наявність заборгованості у розмірі, що зумовлює накладення штрафу (розмір, що перевищує суму аліментних платежів за один рік), по-друге, наявність такої заборгованості на момент винесення постанови про накладення арешту.

Як вбачається з оскаржуваної постанови державного виконавця від 18.06.2024 року, для визначення суми штрафу взято за основу заборгованість по аліментах за період з лютого 2022 року по серпень 2023 року в сумі 375756,33 грн.

Разом з тим, місцевим судом вірно встановлено, що на час винесення цієї постанови про накладення штрафу 18.06.2024 року у ОСОБА_1 була наявна заборгованість по аліментах в розмірі тільки 48032,97 грн., що підтверджується доданими до справи письмовими доказами, в тому числі відповіддю Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (т. 1, а.с. 7).

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскаржена постанова є незаконною та підлягає скасуванню, а дії державного виконавця щодо її винесення є протиправними.

Що стосується тверджень апелянта про те, що при винесенні постанови від 18.06.2024 року про накладення штрафу на боржника в сумі 75151,27 грн. враховані норми частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», то апеляційний суд такі не бере до уваги, оскільки останні зумовлені неправильним тлумаченням вказаної норми.

Доводи апеляційної скарги про те, що саме державним виконавцем направлялись платіжні інструкції до установ банків, для примусового списання коштів з рахунків (24.07.2023 року стягнуто з рахунку боржника 3097,35 грн., 12.06.2024 року - 111918,47 грн.), тобто боржником не самостійно перераховано кошти в сумі 111918,47 грн., правильності висновків суду також не спростовують, оскільки факт шляху погашення наявної заборгованості не впливає на визначення її суми на час винесення спірної постанови.

Щодо посилань державного виконавця на те, що лише з жовтня 2023 року, коли постанова про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника була направлена через Генеральний Штаб Збройних сил України, аліменти почали надходити на депозитний рахунок Відділу, то такі також не доводять правомірності дій по винесенні постанови про накладення штрафу 18.06.2024 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують та не містять підстав для зміни чи скасування судового рішення, а фактично зводяться до незгоди скаржника із ухваленим судовим рішенням.

Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 15 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: В.М. Луганська

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 10 вересня 2024 року.