Провадження №: 2/336/1046/2024
29 серпня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Звєздової Н.С.,
за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Запорізька міська рада, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначив,що в 1987 році ОСОБА_7 (батько позивача) на родину, яка складалася з п`ятьох осіб, на підставі ордеру № 5557, була надана квартира АДРЕСА_1 .
Квартира перебуває у державному житловому фонді. Приблизно у 1987 році позивач та відповідачі були зареєстровані в квартирі. Зараз в квартирі проживає позивач та його родина.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в зазначеному вище житловому приміщенні не проживають більше двох років, без будь-якої поважної причини, їх особисті речі в квартирі відсутні, обов`язки передбачені ст.64 ЖК України вони не несуть, доказів постійного проживання в квартирі , ведення спільного господарства відсутні, вони з 2021 не зверталися до позивача з приводу надання можливості користування житловим приміщенням, конфліктів з цього приводу між нами не було, ключі від квартири вони не просили,перешкоди в користуванні квартирою не чиняться .
Відповідачі не беруть участі в утримані квартири , зокрема щодо оплати комунальних послуг у вигляді постачання теплової енергії (централізованого опалення), побутових відходів, а також витрат на утримання багатоквартирного будинку, тощо, гроші на сплату комунальних послуг вони також не надають, в ремонтних роботах в квартирі не приймають участі. У зв`язку з тим, що в квартирі зареєстровані не існуюча особа, дана реєстрація перешкоджає позивачці в оформленні передбаченої державою програми - субсидії, крім того, позивачка сплачує комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідачки.
Враховуючи викладене, просив суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 19.02.2024 відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідачами відзив на позов не надано.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, позивач подав клопотання про проведення судового засідання за їх відсутності.
Представник третьої особи Запорізька міська рада в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про проведення судового засідання без його участі, не заперечує щодо задоволення позову.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Відповідно до положень ст.128 ЦПК України, були повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомили, відзив на позов, заяву про розгляд справи без їх участі чи заперечення на позов, суду не надали.
Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили.
Враховуючи те, що відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подали, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України.
Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі статтею 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.
Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до статті 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК Української РСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї.
Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
Судом встановлено, що згідно ордеру на жиле приміщення №5557 ОСОБА_3 надано право на вселення разом зі своєю сім`єю у кількості 5 осіб (жінки та синів).
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в зазначеному вище житловому приміщенні не проживають більше двох років, без будь-якої поважної причини, їх особисті речі в квартирі відсутні, обов`язки передбачені ст.64 ЖК України вони не несуть, доказів постійного проживання в квартирі, ведення спільного господарства відсутні, відповідачі з 2021 не зверталися до позивача з приводу надання можливості користування житловим приміщенням, конфліктів з цього приводу між нами не було, ключі від квартири відповідачі не просили,перешкоди в користуванні квартирою не чиняться
Разом з тим, суд зазначає, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає.
Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.
Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.
Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 405 ЦК України), переслідує легітимну мету захист права власності позивача, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачки, що є пропорційним втручанням у вказані права.
При цьому, суд врахував, що відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будучи зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 , фактично втратили інтерес до вказаного житла, оскільки досить довго не проживають у ньому.
Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження за відповідачкою житлового приміщення, судом не встановлено.
Також не встановлено відомостей про те, що відповідачі цікавляться спірним житлом, або даних про те, що вони зверталися до правоохоронних органів або суду відносно захисту своїх житлових прав та інтересів.
Відповідачі більше року не проживають в житловому приміщенні за місцем своєї реєстрації, не приймають участі в утриманні квартири, не сплачують вартість нарахованих на неї житлово-комунальних послуг.
Суду не надано доказів того, що у спірній квартирі наявні/відсутні особисті меблі, предмети побуту та речі відповідачів.
Вказані обставини дають суду підстави вважати позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню та визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Керуючись статтями 7, 12, 13, 81, 141, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_2 .

Відповідачі:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_2 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову:

Запорізька міська рада, , місцезнаходження: 69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.206.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_2 .

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_2 .

Суддя: Н.С. Звєздова