Справа № 938/902/23
Провадження № 22-ц/4808/902/24
Головуючий у 1 інстанції Чекан Н. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верховинського районного суду від 11 квітня 2024 року, ухвалене в складі судді Чекан Н.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про виселення останнього без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час - АДРЕСА_2 . До складу її сім`ї входить: дочка ОСОБА_3 та внуки: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

Дочка позивача з 2002 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 07.04.2009 року шлюб між ними розірвано. Відповідач неправомірно себе поводив у сім`ї, постійно застосовував до дружини домашнє насильство, ображав непристойними словами, принижуючи її честь і гідність як жінки і матері. При цьому робив це у присутності дітей.

Після розірвання шлюбу та припинення подружніх відносин з ОСОБА_3 . ОСОБА_1 залишився проживати в будинку позивача, хоча продовжував себе неправомірно вести по відношенню до неї, її дочки та онуків, постійно влаштовуючи скандали та сварки. На даний час в належному позивачу житлі крім неї продовжують проживати дочка ОСОБА_3 , повнолітній онук ОСОБА_4 , неповнолітня внучка ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_1 .

Відповідач зловживає спиртними напоями, постійно влаштовує скандали з членами сім`ї, чинить домашнє насильство, погрожує фізичною розправою, почав нищити домашнє майно, постійної роботи не має, не займається домашнім господарством.

ОСОБА_2 з дочкою неодноразово звертались до Верховинського РВП ГУНП Івано-Франківської області зі заявами та скаргами на неправомірну поведінку відповідача, однак останній на зауваження та попередження не реагує, продовжує зловживати спиртними напоями, і будучи в нетверезому стані, влаштовувати скандали і сварки, висловлюючись в сторону членів сім`ї нецензурною лайкою. Він неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та до кримінальної відповідальності за нанесення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень. Все це негативно впливає на емоційний стан позивача та стан її здоров`я в цілому, а також емоційний стан дочки та внуків.

Також позивач неодноразово висловлювала відповідачу вимогу виселитись з її житлового будинку в добровільному порядку і перейти проживати в житловий будинок за місцем своєї реєстрації с. Кривопілля Верховинського району Івано-Франківської області. Однак останній звільнити вказане житло категорично відмовляється і надалі постійно продовжує неправомірно поводитися. При цьому, протягом тривалого часу не бере участі в утриманні житлового будинку та господарських будівель і споруд, їх ремонті, оплаті комунальних послуг.

З метою запобігання подальших випадків знущання, залякування та насильства щодо неї та членів сім`ї позивач змушена звернутись до суду з позовом про припинення права користування відповідачем належним їй житлом шляхом його виселення.

Просила виселити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: с. Кривопілля Верховинського району Івано-Франківської області, з належного їй житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_2 без надання іншого приміщення.

Рішенням Верховинського районного суду від 11 квітня 2024 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: с. Кривопілля Верховинського району Івано-Франківської області, із житлового будинку, належного ОСОБА_2 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ), без надання іншого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування усіх обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує, що підставою для задоволення позовних вимог є норма ч. 1 ст. 116 ЖК України, згідно якої якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (висновок Верховного Суду в постанові від 09.12.2021 року в справі №445/1687/18).

Однак вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин позивачем не наведено, а судом невірно встановлені обставини справи, тому неправильно застосовано ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Стверджує, що наведені позивачкою обставини неправдиві, домашнього насильства він не вчиняв, правил співжиття не порушував.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Представник позивача адвокат Атаманюк Р.І. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає їх необґрунтованими. Зазначає, що суд повно і всебічно з`ясував обставини справи. Зокрема, суд встановив систематичне порушення відповідачем правил співжиття відносно позивача та її дочки, вжиття щодо відповідача заходів попередження, які не дали позитивних результатів, що підтверджено дослідженими доказами, які наведено у рішенні, та показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_3 . Тому твердження апелянта про недоведеність під час судового розгляду цих обставин є необґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Повідомлявся про дату, час та місце слухання справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги, колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності апелянта.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Атаманюк Р.І. в судовому засіданні в режимі відеоконференції щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 02.06.2014 року, індексний номер 22466918 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 22467090 від 02.06.2014 року (а.с. 9, 10).

Згідно копій довідок Ільцівського старостинського округу Верховинської селищної ради від 13.10.2023 року №443/02.2-12 та від 22.03.2023 року №204/02.2-18 житловий будинок ОСОБА_2 знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ) (а.с. 11). В будинку зареєстровані позивач ОСОБА_2 , її дочка ОСОБА_6 та онуки: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а.с. 11, 13).

Дочка позивача ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 07.04.2009 року, про що свідчить копія Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 07.04.2009 року (а.с. 12).

Згідно копії паспорта громадянина України відповідач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: с. Кривопілля Верховинського району Івано-Франківської області (а.с. 8).

Відповідно до копії Акту обстеження матеріально-побутових умов заявника на підставі звернення ОСОБА_6 від 22.03.2023 року її колишній чоловік ОСОБА_1 періодично проживає з 2013 року у будинку її матері - ОСОБА_2 . Остання неодноразово зверталася до ОСОБА_1 з проханням покинути її будинок, на що він не реагував (а.с. 14).

Згідно копії відповіді Верховинського районного Відділення поліції на адвокатський запит від 18.09.2023 року №7652/108/54/01-2023 та копій довідок до Верховинського РВП протягом 2023 року надійшло 3 звернення з приводу вчинення насильства в сім`ї ОСОБА_1 , а саме: звернення, зареєстроване в ІТС ІПНП (журналі єдиного обліку) Верховинського ВП №208 від 24.02.2023 року, за результатами проведеної перевірки, матеріали списано в справу згідно Закону України «Про звернення громадян»; звернення, зареєстроване в ІТС ІПНП (журналі єдиного обліку) Верховинського ВП №311 від 22.03.2023 року, за результатами проведеної перевірки, матеріали списано в справу згідно Закону України «Про звернення громадян»; звернення, зареєстроване в ІТС ІПНП (журналі єдиного обліку) Верховинського ВП №1355 від 05.09.2023 року, рішення за вказаним зверненням ще не прийнято (а.с. 15, 16-20).

Постановою Верховинського районного суду від 15.10.2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства психологічного та фізичного характеру стосовно своєї колишньої дружини ОСОБА_6 та її матері ОСОБА_2 (а.с. 21).

Вироком Верховинського району суду від 25.04.2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 (а.с. 22).

Приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Мартищук О.Я. на підставі ст. 84 Закону України «Про нотаріат»» передано ОСОБА_1 заяву від 28.02.2023 року про зняття з реєстрації місця проживання (виписки) та виселення з житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 24, 25).

Постановою Верховинського районного суду від 21.03.2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства стосовно колишньої дружини ОСОБА_6 (а.с. 23 (зворот)).

Постановою Верховинського районного суду від 30.11.2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства стосовно колишньої дружини ОСОБА_6 (а.с. 46-47).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що ним встановлено систематичне порушення правил співжиття відповідачем ОСОБА_1 , а також вжиття ОСОБА_2 заходів попередження, які не дали позитивних результатів. Також згідно задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір. Доказів, які б підтверджували понесені позивачем витрати на правничу допомогу, суду не надано.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту слід враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як на підставу позову посилалася на обставини порушення норми ч. 1 ст. 116 ЖК України. Зокрема, обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач систематично вчиняв щодо неї та членів її сім`ї фізичне та психологічне насильство, погрози фізичною розправою, а вжиті щодо нього заходи запобігання такому насильству виявились безрезультатними.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

В постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №308/3560/21 (провадження №61-3381св23), від 17 квітня 2024 року у справі №459/2984/22 (провадження №61-1727св24) зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Матеріалами справи підтверджено, що мали місце неодноразові звернення позивача до правоохоронних органів з приводу наведених нею в позовній заяві обставин неправомірної поведінки відповідача.

При цьому доведено факт повторного порушення, та того, що раніше вжиті заходи попередження і впливу не дали позитивних результатів. Зокрема, протягом 2020-2023 років ОСОБА_1 тричі визнавався винним у вчиненні адміністративного правопорушення за вчинення домашнього насильства психологічного та фізичного характеру стосовно своєї колишньої дружини ОСОБА_6 , а також її матері ОСОБА_2 (позивач по справі), та винним у вчинені кримінального правопорушення за умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень колишній дружині ОСОБА_6 .

Наведене спростовує доводи апелянта про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вищевказаних обставин, що домашнього насильства він не вчиняв, правил співжиття не порушував.

В пункті 6 статті 3 ЦК України зазначено, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Крім того, у пунктах 83-86 вказаного рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України» зазначено про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК України є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

Разом із тим, головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться.

Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем та членами її сім`ї, принижує їх гідність, вчиняє сварки, агресивно ставиться до неї та до членів її сім`ї, застосовує психологічне і фізичне насильство, а також погрожує нанесенням тілесних ушкоджень позивачу та членам її сім`ї і завдає їх, що робить неможливим проживання з ним в одному житловому приміщенні.

За вказані дії неодноразово притягався до адміністративної та кримінальної відповідальності.

Наведене вказує на систематичне порушення правил співжиття відповідачем, повторне вчинення таких дій після притягнення його до відповідальності за аналогічне правопорушення. Отже, вжиті до відповідача заходи запобігання (попередження) не дали позитивних результатів.

З огляду на викладене, а також на необхідність запобігти подальшим випадкам насильства з боку відповідача відносно позивача та членів її сім`ї, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, зробив правильний висновок про наявність правових підстав для його виселення.

При таких обставинах, оцінюючи такий крайній захід як виселення відповідача зі спірного домоволодіння на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, апеляційний суд вважає, що вказане виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі №459/2984/22, від 12 червня 2024 року у справі №359/7049/22.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки, і містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 11 квітня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 10 вересня 2024 року.