ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/7149/21 Номер провадження 22-ц/814/2435/24Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Галушко А.О.,

з участю представника позивача - адвоката Данько Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником - адвокатом Данько Ларисою В`ячеславівною,

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 21 березня 2024 року, постановлене суддею Яковенко Н.Л. (повний текст складено 22 березня 2024 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат, понесених подружжям при реконструкції домоволодіння,

в с т а н о в и в:

22.10.2021 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь частку витрат, понесених ними як подружжям при самовільній реконструкції домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 у розмірі 584 949,00 грн.

В обґрунтування вимог позову зазначає, що із 03.09.2011 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 02.01.2018. У період шлюбу вони проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 , який належав відповідачу на праві особистої власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.2015. За час перебування у шлюбі, спільною працею та за спільні кошти, а також кошти батьків позивачки колишнім подружжям було виконано будівельні роботи, внаслідок чого будинок був повністю реконструйований. Загальна вартість виконаних будівельно-ремонтних робіт та матеріалів склала 1 169 898,00 грн.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом про позбавлення її права користування житлом, за наслідком розгляду якого рішенням суду від 19.10.2020 у справі №642/4647/20 її, ОСОБА_1 , визнано такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Оскільки відповідач вважає будинок своєю особистою власністю та не визнає її права на отримання жодної компенсації за участь в його реконструкції, просить стягнути з відповідача на її користь компенсації частки витрат, понесених подружжям при самовільній реконструкції домоволодіння.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 25.10.2021 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 14.03.2022 №7/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Ленінського районного суду м. Харкова на Київський районний суд м. Полтави.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12.05.2023 справа прийнята до провадження суду, призначено підготовче судове засідання; у справі закрито підготовче провадження та призначено судове засідання з розгляду справи по суті, про що постановлена ухвала суду від 17.01.2024.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 21.03.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат, понесених подружжям при реконструкції домоволодіння - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту того, що за час спільного перебування сторін у справі в зареєстрованому шлюбі істотно збільшилася вартість домоволодіння, а також того, що проведені ремонтні роботи є пов`язаними зі спільними трудовими чи грошовими затратами чи особистими затратами позивача.

Позивачка, в інтересах якої діє представник - адвокат Данько Л.В., оскаржила рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення судом не було повно та всебічно з`ясовано обставини, які входять до предмета доказування, а саме, яке майно було набуто подружжям в період шлюбу та яка його вартість.

Зазначає, що 03.09.2011 між сторонами було укладено шлюб, у період якого вони мешкали у будинку АДРЕСА_1 , який належав матері відповідача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на момент відкриття спадщини нерухоме майно, яке їй належало на праві власності, складалося з житлового будинку загальною площею 46,5 кв.м., до системи водопостачання та каналізації будинок не був підключений.

Відповідач прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном і саме після смерті ОСОБА_3 колишнім подружжям проведено ремонтно-будівельні роботи, які завершилися у 2012 році, внаслідок чого змінився склад та вартість об`єкта нерухомого майна. Такі зміни та вартість підтверджуються письмовими доказами, зокрема, відомостями інвентаризаційної справи №7, матеріалами технічної інвентаризації ТОВ «Укртехінвест» та технічним паспортом на будинок, а також показаннями допитаних судом свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Із підстав викладеного вважає доведеним належними доказами, що на момент відкриття спадщини (18.09.2011), майна в такому обсязі не існувало. Натомість, частина майна була створена після смерті ОСОБА_3 сторонами у період шлюбу.

Вважає, що районний суд безпідставно залишив поза увагою звіт про оцінку ринкової вартості нерухомого майна від 02.07.2021, складений експертом у відповідності до вимог Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10.09.2003, Національного стандарту №2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004, Державних будівельних норм В.2.2-15-2019, ДБН А.2.2-3.2014, із застосуванням наступних підходів: витратний, порівняльний і доходний.

Зазначає, що вказані судом документи (проекти, плани, креслення, дозволи, договори тощо) є лише одним із методів підтвердження вартості; натомість, експерт використав інший передбачений законом метод, здійснив аналіз вихідних даних, зібрав та проаналізував іншу вихідну інформацію, дійшовши висновку про те, що вартість виконаних будівельно-ремонтних робіт та матеріалів, які проведені та використані при реконструкції та інших робіт по поліпшенню будинку, підведенню комунікації та інше складає 1 169 898,00 грн.

Наголошує, що у переліку використаних при складанні звіту матеріалів, у т.ч., вказано: технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок станом на 04.11.1981 та складений ТОВ «Інвентарбюро» від 02.07.2015, акт приймання індивідуального житлового будинку від 07.07.1981 та проведено натуральний огляд об`єкта.

Отже, вважає доведеним той факт, що під час шлюбу позивачем та відповідачем було проведено реконструкцію та прибудову будинку АДРЕСА_1 . У цьому випадку підлягають застосуванню положення статті 60 СК України щодо презумпції спільної сумісної власності подружжя, а поліпшення в будинку є об`єктом їх права спільної сумісної власності.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10.05.2024 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 17.05.2024.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала, наполягаючи на її задоволенні.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив такі обставини.

Із матеріалів справи убачається, що із 09.12.1981 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 09.12.1981 за №3-3998.

03.09.2011 ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , уклав шлюб із ОСОБА_1 , який розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 02.11.2018 у справі №642/4430/18./а.с.11 т.1/

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Відповідач ОСОБА_2 , будучи спадкоємцем майна, у встановленому законом порядку прийняв спадщину.

11.11.2015 державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із житлового будинку з надвірними будівлями по адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,3 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м. та надвірні будівлі: сарай літ. «Б», вбиральня літ. «Б», вбиральня літ. «В», льох літ. «Г», огорожа №3, 4, зливна яма №5.

За даними інвентаризаційної справи №7 (колишній № 54797) районним судом установлено, що 08.12.2012 ОСОБА_2 звернувся до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» із замовленням на проведення технічної інвентаризації будинку. За результатами проведеної інвентаризації за даними актів поточних змін станом на 10.10.2012 здійснено реєстрацію поточних змін домоволодіння, загальна площа будинку літ «А-1» за вказаною адресою за даними технічної інвентаризації склала 66,3 кв.м., у тому числі 33,2 кв.м. - житлова. Також за даними технічної інвентаризації визначено приміщення літ. «а» сіни площею 15,7 кв.м. та приміщення літ. «а2» прибудови площею 18,9 кв.м. Подальша технічна інвентаризація домоволодіння за заявою ОСОБА_2 проведена 02.07.2015.

Відповідно до довідки від 06.08.2015 після обстеження на місці 02.07.2015 та проведення комплексу робіт установлено, що житловий будинок з надвірними будівлями відповідає певним характеристикам, зокрема, має місце: житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 66,3 кв.м., та відсутні відомості про побудовані (переплановані/реконструйовані) самочинно об`єкти.

Заочним рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 19.10.2020, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 20.04.2021 (справа №642/4647/20), визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.12-13 т.1/

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що спірне домоволодіння набуте відповідачем у порядку спадкування та є його особистою власністю з часу відкриття спадщини, а саме 18.09.2011. Доказів на підтвердження того, що таке домоволодіння є об`єктом самовільного будівництва позивачем не надано, як і не доведено, що за час перебування у шлюбі з відповідачем було виконано будівельні роботи у спірному домоволодінні. Зокрема, відсутні проекти, плани, креслення, дозволи, договори, витяги, землевпорядна документація, чеки, квитанції, наряди та акти виконаних робіт, відсутня будь-яка будівельно-технічна документація. Також судом установлено відсутність документальних підтверджень понесення позивачем витрат на проведення будь-яких будівельних робіт за адресою спірного домоволодіння.

Показання допитаних у судовому засіданні свідків районний суд визнав малоінформативними, а наданий позивачем звіт про оцінку ринкової вартості нерухомого майна від 02.07.2021 оцінив критично, оскільки в основу звіту покладено перелік виконаних ремонтно-будівельних робіт, наданий безпосередньо замовником, яким є ОСОБА_7 (представник позивача), за відсутності будь-яких документальних підтверджень щодо проведених робіт.

Із підстав викладеного районний суд дійшов висновку про відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження факту того, що за час перебування сторін у шлюбі істотно збільшилася вартість спірного домоволодіння, а також, що проведені ремонтні роботи пов`язані зі спільними трудовими чи грошовими затратами сторін чи особистими затратами позивача.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виняток становлять випадки, перелічені у статті 57 СК України, серед яких особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п.2 ч.1 наведеної норми).

За змістом статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що привели до істотного збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13 наголошувалося на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

У справі, що переглядається, позивачем наведений процесуальний обов`язок не виконано та не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що вартість спірного домоволодіння за час перебування сторін у шлюбі істотно збільшилася, як і документальних підтверджень понесення позивачем витрат на проведення будь-яких будівельних робіт за адресою спірного домоволодіння. Відсутніми є також докази самочинного перепланування чи реконструкції спірного житла, а також витрат понесених у зв`язку із цим, понесених сторонами у період шлюбу.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, а власна позиція сторони позивача зводиться до самого лише факту перебування сторін у шлюбі на момент успадкування чоловіком спірного домоволодіння, що не породжує у позивачки легітимного очікування на компенсацію частки витрат, понесених подружжям при можливій реконструкції домоволодіння.

Посилання позивача у доводах апеляційної скарги, що частина майна була створена після смерті ОСОБА_3 сторонами у період шлюбу, колегія суддів відхиляє. Оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження, що відповідні витрати пов`язані з реконструкцією мали місце та призвели до істотного збільшення вартості майна, як і підстав вважати його спільною сумісною власністю сторін, позивачем не надано та не спростовано, що спірне домоволодіння за правилами п.2 ч.1 ст.57 СК України є особистою приватною власністю відповідача.

Посилання позивача у доводах апеляційної скарги на наявні у справі докази, зокрема, відомості інвентаризаційної справи №7, матеріали технічної інвентаризації ТОВ «Укртехінвест» та технічний паспортна будинок, не підтверджують, що у спірному житловому будинку та господарсько-побутових будівлях здійснено реконструкцію, яка потребує прийняття в експлуатацію, а також істотність змін, за яких мало б місце застосування презумпції спільності майна подружжя.

При цьому, колегія суддів ураховує, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України), а тому пояснення свідків не підтверджують презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно.

Не заслуговують на увагу твердження позивача щодо безпідставного залишення районним судом поза увагою звіту про оцінку ринкової вартості нерухомого майна від 02.07.2021. За правилами статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили, а відхилення судом висновку експерта достатньо обгрунтовано у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення. Зокрема, в основу звіту покладено перелік виконаних ремонтно-будівельних робіт, наданий безпосередньо замовником, яким є ОСОБА_7 (представник позивача), за відсутності будь-яких документальних підтверджень щодо проведених робіт.

Відтак, посилання позивача на належність висновку експерта, як доказу, в суді апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, оскільки незалежно від застосованої методології, висновок експерта ґрунтується на припущеннях.

Будь-яких інших доказів, які б об`єктивно підтверджували збільшення у своїй вартості спірного об`єкту нерухомості внаслідок спільних трудових чи грошових затратат, які б давали підстави для застосування статті 62 СК України та визнання означеного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивачем не надано.

Інших доводів на спростовування правильності висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ від 18.07.2006 ).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення районного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 375,381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с та н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником - адвокатом Данько Ларисою В`ячеславівною, - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 21 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10.09.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак