ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м.Суми

Справа №591/368/24

Номер провадження 22-ц/816/1352/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Хайтова Павла Вячеславовича

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 11 березня 2024 року, у складі судді Черних О.М., ухвалене у м. Суми,

в с т а н о в и в :

15 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини. Заяву мотивував тим, що він є батьком неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини з матір`ю дитини ОСОБА_3 , припинені з 15 червня 2022 року і на цей час вона виїхала за межі України, не цікавиться долею дочки, не бере участі в її вихованні та утриманні, тобто самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Заявник постійно проживає разом з донькою в АДРЕСА_1 , та самостійно займається її вихованням та утриманням.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 11 березня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Хайтов П.В., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити заяву ОСОБА_1 про встановлення факту перебування дитини на утриманні та самостійного виховання.

Вказує, що в обґрунтування заяви вказувалося про необхідність встановлення факту самостійного виховання дитини для отримання заявником відстрочки від призову на військову службу в порядку ст. 23 ЗУ «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».

Вважає безпідставним твердження суду першої інстанції про можливість виникнення спору, пов`язаного з доведенням наявності підстав для відстрочки від призову, оскілки норма закону чітко встановлює право на отримання відстрочки від призову у зв`язку із самостійним вихованням неповнолітньої дитини.

Судом не надана правова оцінка доказам у справі, рішення є формальним, прийнятим на припущеннях.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Сторони належним чином повідомлені, проте в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 25.01.1995 року по 21.09.2023 рік (рішення суду у справі № 591/7016/23). Фактичні шлюбні відносини припинили з 15.06.2022 року. Від шлюбу мають двоє спільних дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 15, 16).

Актом обстеження умов проживання, складеним комісією Управління «Служба у справах дітей» Сумської МР встановлено, що неповнолітня ОСОБА_2 проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою реєстрації в АДРЕСА_1 , де наявні всі необхідні речі для неповнолітньої дитини, батько самостійно займається вихованням та утриманням доньки ОСОБА_2 , мати знаходиться за межами України з початку повномасштабного вторгнення (а.с. 14).

Актом про фактичне проживання від 29 січня 2024 року, складеного ОСББ «Харківська 12», підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,2007 року народження, з 2015 року проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 38).

Відмовляючи у задоволені заяви суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини, знаходження дитини на утриманні батька є невірним способом захисту прав дитини, оскільки саме такі факти є предметом доказування у разі позбавлення батьківських прав і несуть інші правові наслідки, а також у разі спору пов`язаного з доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації не є безспірним питанням.

Такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно ч. 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України та ч. 3 ст. 11 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

За п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тобто, за змістом наведених норм чинного законодавства з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Таким чином, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України .

У заяві ОСОБА_1 зазначає, що дочка проживає разом із ним і Актом обстеження умов проживання, складеним комісією Управління «Служба у справах дітей» Сумської МР, встановлено створення належних для цього умов, знаходження дитини на його одноособовому утриманні та вихованні, тобто фактично при задоволенні цієї заяви можна буде дійти висновку, що мати дитини ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки, що не є предметом даної цивільної справи.

Колегія суддів зазначає, що в силу ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дітей не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, а заявник не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дочки, мати умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації своїх батьківських прав.

Частиною 4 ст. 19 СК України визначено, що спір щодо участі у вихованні дитини вирішується судом і в цьому спорі обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який має подати суду висновок щодо розв`язання спору.

Надані суду письмові докази лише свідчать про проживання дочки разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дочки.

Актом обстеження умов проживання, складений комісією Управління «Служба у справах дітей» Сумської МР, на який посилається заявник, як доказ самостійного виховання дочки Єлизавети не підтверджує обставин не виконання матір`ю дитини своїх батьківських обов`язків, усунення від виховання та утримання дочки.

Посилання заявника в суді першої інстанції на необхідність встановлення факту самостійного виховання дочки для надання йому права на відстрочку від проходження військової служби під час дії воєнного стану, є загальним твердження, ним не доведено та не надано доказів щодо відмови в наданні такої відстрочки, що в свою чергу порушувало б права батька неповнолітньої дитини та свідчило про доцільність встановлення такого факту.

Перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, визначений ст. 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», тому може виникнути спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги про доведеність вимог заявника наданими суду письмовими доказами, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Керуючись ст.ст. 367-369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Хайтова Павла Вячеславовича залишити без задоволення, а рішення Сумського районного суду Сумської області від 11 березня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов